Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Представник позивачки - адвокат Севастьянова А.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1071959 від 13.12.2023р - звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт постійного проживання однією сім`єю більше п`яти років до моменту смерті спадкодавця, а саме: [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , - в період з серпня 2012 року по серпень 2019 року, тобто по день смерті [PERSON] . Також в позові заявлено вимогу про визнання [PERSON] спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка з 2011 року постійно проживає та працює в м. Черкаси, хоча має зареєстроване місце проживання в с. Мехедівка Золотоніського району Черкаської області. На початку 2012 року позивака познайомилась з [PERSON] і вони стали підтримувати дружні стосунки. Влітку 2012 року у позивачки виникла необхідність знайти нове житло про що вона повідомила [PERSON] , а остання будучи літньою та самотньою людиною запропонувала позивачці проживати разом з нею. З серпня 2012 року вони стали проживати разом у квартирі [PERSON] . Оскільки [PERSON] була самотньою людиною похилого віку, зі слабким здоров`ям, то позивачка допомагала їй в побутових справах (прибирання в квартирі, прання, приготування їжі, походи до магазину, аптеки тощо). Також позивачка за власні кошти здійснювала поточні, в тому числі косметичний, ремонти житла. Періодично позивачка їздила до с. Мехедівка, де має власний город, який обробляла та звідти привозила городину. В кінці серпня 2019 року позивачка виїхала до свого житла в с. Мехедівці, щоб зібрати урожай та прибрати город, а коли повернулася наприкінці жовтня 2019 року, то довідалася, що [PERSON] померла у власній квартирі. До теперішнього часу позивачка продовжує проживати у квартирі [PERSON] , але за весь цей час ніхто з родичів останньої не з`являвся. Позивачка вважає, що оскільки вона з літа 2012 року постійно проживала разом з померлою [PERSON] за однією адресою до моменту смерті останньої, то вона набула прав спадкоємця померлої і фактично прийняла спадщину. У грудні 2023 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до складу якої входить квартира, що належала померлій на праві приватної власності. В той же час виявилось, що у Спадковому реєстрі вже заведена спадкова справа після смерті [PERSON] і реєстрація такої справи здійснена на підставі заяви кредитора померлої. Натомість нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують наявність в позивачки права на спадкування та відсутнє підтвердження проживання позивачки разом зі спадкодавцем на момент смерті. За таких обставин позивачка позбавлена можливості в інший спосіб, аніж судовий, підтвердити факт її проживання з померлою [PERSON] однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та наявність в неї права на спадкування за законом (четверта черга спадкування) після смерті останнього, а тому звернулась до суду з даним позовом. Черкаська міська рада заперечила проти позовних вимог та у надано письмову відзиві просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що позивачкою не надано достатніх та належних доказів того, що вона проживала однією сім`єю із померлою [PERSON] не менше п`яти років до моменту смерті останньої. 17.01.2024р. судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 12.02.2024р. від представника Черкаської міської ради (відповідач) - Волкович Ю.О., яка діє на підставі довіреності №3977-01-21 від 28.12.2023р., - на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позову. 13.03.2024р. від представника відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення, в яких вказується, що рішенням суду від 11.04.2023р. квартира померлої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , - визнана відумерлою спадщиною. Також вказується, що померла [PERSON] вела асоціальний образ життя, була замкнутою особою, проживала одноособово у своїй квартирі і до себе принципово нікого не пускала. На теперішній час виконавчими органами Черкаської міської ради здійснюються заходи з передачі та оформлення права комунальної власності на таку квартиру. 27.03.2024р. за клопотанням представника позивача судом долучено до матеріалів справи додаткові письмові докази. 15.04.2024р. від представника позивачки на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі, в яких вказується про обґрунтованість та правомірність позовних вимог з викладенням аргументів щодо оцінки наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості обставин спірних правовідносин, на які позивач посилається як підставу своїх вимог. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що [PERSON] була самотньою особою і на момент її смерті позивачки поруч не було, внаслідок чого виявлення та реєстрація факту смерті [PERSON] було здійснено сторонніми особами, а поховання - за рахунок коштів місцевого бюджету. Додатково зауважила, що належна померлій квартира на теперішній час визнана відумрелою спадщиною, а тому перейшла у комунальну власність територіальної громади. За клопотанням представників сторін в судовому засіданні допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює разом з сином позивачки. На замовлення позивачки восени 2012 року він здійснював ремонт сантехнічних виробів у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У 2013, 2018-2019 роках на прохання позивачки він виконував різні ремонтні роботи (ремонт сантехніки; ремонт електричної проводки; малярні роботи; вивіз сміття тощо). В квартирі були присутні [PERSON] та позивачка. Позивачка приносила продукти [PERSON] та готувала їсти. В його присутності вони були у домашньому одязі і характер їх спілкування свідчив, що між ними гарні стосунки. Гроші за виконані ним послуги йому давали або позивачка, або [PERSON] . Усі квитанції щодо купівлі різних матеріалів для виконання ремонтних робіт в нього забирала [PERSON] , яка їх збирала. [PERSON] пояснив, що проживає з червня 2019 року у квартирі [ADDRESS] , де по сусідству до серпня 2019 року проживала [PERSON] Померла вела асоціальний образ життя, оскільки збирала у своїй квартирі сміття, носила пакети з недоїдками і часто лежала на поверсі. Будь-яких осіб, які б постійно жили разом з [PERSON] в одній кватирі він не бачив і позивачку не знає. Факт смерті [PERSON] виявила поліція, яку викликав хтось із мешканців будинку, оскільки в будинку був сморід. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що наданий стороною позивача акт про проживання особи від 04.12.2012р. за формою та змістом відповідає тим актам, що видавались комітетом самоорганізації населення мікрорайону «Соборний». Територія вулиці Новопречистенська не входить до території, яку обслуговує КСН м-ну «Соборний», але складання такого акту могло мати місце, якщо не було інших комітетів. Обставини складання такого акту він не пам`ятає, але при його складанні могли опитуватись сторонні люди. [PERSON] пояснив, що до листопада 2023 року він працював лікарем у відділенні анестезіології і інтенсивної терапії Першої Черкаської міської лікарні. Він особисто знайомий з позивачкою і на її прохання 2-3 рази на рік, в період часу з 2012 по 2019 рік, він приїздив додому до [PERSON] для здійснення медичного огляду на предмет контролю стану серцевих хвороб та тиску. Обстановка в квартирі була дружньою і в квартирі були [PERSON] та позивачка. [PERSON] пояснив, що він працює лікарем-онкологом і влітку 2018 року до нього звернулась позивачка з проханням оглянути [PERSON] . Тоді він вперше завітав до квартири ( [ADDRESS] ), де оглянув [PERSON] та призначив лікування. Також він приїжджав за цією адресою для огляду [PERSON] наприкінці осені 2018 року та весною 2019 року. В квартирі його зустрічали позивачка та [PERSON] і йому здавалось, що вони є родичами, оскільки позивачка турбувалась про стан здоров`я [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , з 24.03.1998 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , - що підтверджується відомостями у паспорті громадянина України на ім`я позивачки /а.с. 10-11/. [PERSON] , [INFO] , з 16.08.1989 була зареєстрованою та проживала за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира є однокімнатною, загальною площею 32,9 кв.м., що розташована на 5 поверсі 9-ти поверхового будинку і належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.1997р. /а.с. 41-42, 113/. Згідно акту проживання особи від 04.12.2012р., складеного комісією комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» у складі голови та секретаря комітету, за наслідками обстеження квартири за адресою: [ADDRESS] , - було встановлено, що там разом із власницею квартири [PERSON] фактично проживає без реєстрації [PERSON] /а.с. 48/. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 24.07.2020р. у серпні 2019 [PERSON] померла. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 800 від 31.08.2019р. причина смерті не встановлена з-за гнилісних змін. Актовий запис про смерть [PERSON] складений 31.10.2019р. за заявою працівника КП «Комбінат комунальних підприємств» Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради. Витяг з Державного реєстру на отримання одноразової допомоги на поховання не видавався. Паспорт померлої не зданий, а свідоцтво про смерть не сформовано та не видавалося /а.с. 90-91/. Після смерті [PERSON] . Першою черкаською державною нотаріальною конторою 19.02.2020р. заведено спадкову справу № 80/2020 (№65542793 у Спадковому реєстрі), при цьому дата смерті [PERSON] зазначена 08.2019р. Реєстрації спадкової справи здійснена на підставі вимоги-претензії [PERSON] про задоволення вимоги кредитора. У поданій вимозі-претензії [PERSON] доводить до відома нотаріуса, що він є кредитором [PERSON] , [INFO] , яка померла у серпні 2019 року, та не повернула йому 140 000 грн. за розпискою, складеною боржницею. Зазначені обставини підтверджуються рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.04.2023р. №711/4991/22, яким суд за заявою Черкаської міської ради визнав відумерлою спадщину у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , - після смерті [PERSON] та передав таку квартиру у комунальну власність територіальної громади в особі Черкаської міської ради /а.с. 91-93/. 11.12.2023р. [PERSON] звернулась до Першої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , але нотаріус виніс постанову від 12.12.2023р. про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади та квартиру, що належали померлій [PERSON] , яка обґрунтована відсутністю документів, що підтверджують родинні та інші відносини між померлою та позивачкою, а також відсутністю доказів своєчасного прийняття позивачкою спадщини /а.с. 43-44/. Згідно акту від 29.02.2024р., складеного та підписаного працівниками Департаменту житлово-комунального господарства Черкаської міської ради, про обстеження квартири, що належала померлій [PERSON] , у такій квартирі після смерті її власниці проживають орендарі /а.с. 90/ Позивачка стверджує, що з серпня 2012 року проживала однією сім`єю з померлою [PERSON] у квартирі померлій, на підтвердження чого суду надано копії особистих документів померлої (паспорт громадянина України, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, посвідка про народження, свідоцтво про смерть матері [PERSON] , диплом професійно-технічної освіти, посвідчення ветерана праці, свідоцтво про право власності на житло, технічний паспорт на квартиру) /а.с. 12-14, 16-17, [NUMBER] , 113/, копії фотографій із зображенням жінок /а.с. 15/, копії договорів про надання житлово-комунальних послуг до квартири померлої /а.с. 18-28/, копії квитанцій про оплату послуг газопостачання до квартири померлої за період з липня по грудень 2012 року /а.с. 29-31/, а також копії товарних і фіскальних чеків про придбання продовольчих і непродовольчих товарів, ліків, продуктів харчування в різних торговельних пунктах міста Черкаси в період часу 2013-2019 років /а.с. 32-40/. На теперішній час встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки з [PERSON] необхідно їй для підтвердження та реалізації права на спадкування за четвертою чергою спадкоємців, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Таким чином, спір виник зі спадкових правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Надаючи оцінку доводам позивачки в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже за змістом такої норми закону для набуття права на спадкування в порядку четвертої черги спадкування за законом необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 .08.2018 у справі № 644/6274/16-ц). Таким чином у відповідності до принципу змагальності цивільного судочинства необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років поспіль, що передували моменту смерті спадкодавця. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20, від 25.06.2020р. у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц. Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження фактичного проживання однією сім`єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини не менше п`яти років поспіль. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Суд бере до уваги, що доказування обставин спільного проживання та ведення спільного побуту, зокрема в частині ведення спільного господарства, спільного харчування, здійснення спільних витрат на утримання житла, за своєю сутністю є доволі складною процедурою, оскільки передбачає доказування життєвих обставин конкретними видами доказів, яким під час їх виникнення, зазвичай, не надається значної уваги для їх фіксації та збереження. До того ж Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, а тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Зокрема, Верховний Суд у своїй практиці у справах про встановлення факту проживання однією сім`єю, здійснюючи оцінку обставин справи в контексті наявних доказів, виснував: - показання свідків та спільні фотографії, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова ВС від 12.12.2019р. у справі №466/3769/16); - сам факт періодичного піклування та надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанови Верховного Суду від 25.05.2022р. у справі № 542/1648/19, від 05.10.2023р. у справі №711/2094/22); - спільне проживання та часткова пов`язаність спільним побутом, яка зумовлена тим що сторони не мали іншого місця проживання, не свідчить про те, що характер відносин між сторонами має ознаки сімейних (постанова Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі № 748/897/18). В той же час відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Сукупний аналіз наданих суду доказів не свідчить про те, що характер відносин між позивачкою та померлою [PERSON] мав ознаки, які притаманні членам однієї сім`ї. По-перше, суду не надано, з точки зору належності, допустимості та достатності, доказів на підтвердження фактичного проживання позивачки з [PERSON] в період з серпня 2012 року по день смерті останньої. В цьому контексті суд звертає увагу, що пояснення свідків ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в даному випадку не мають вирішального значення, оскільки всі свідки, які підтверджують таку обставину, пояснили, що є знайомими особами позивачки і являлись в квартиру [PERSON] на прохання позивачки у конкретно визначений проміжок часу з метою надання конкретних послуг (виконання господарських робіт; надання медичних послуг). Отже висновки таких свідків є їх припущенням про обставини умов проживання позивачки з [PERSON] , яке ґрунтується на суб`єктивному сприйнятті випадкової ситуації, в якій опинялись такі особи. По-друге, не надано суду і доказів наявності спільного побуту. Варто звернути увагу, що суду не надано доказів оплати комунальних послуг за спірний період, окрім оплати послуг за спожитий газ за ІІ півріччя 2012 року. Надані стороною позивача копії товарних чеків та квитанцій підтверджують лише факт купівлі відповідної продукції, проте не дозволяють визначити особу, яка здійснила такі витрати, а також обґрунтування потреби придбання та цільове призначення придбаного товару (для кого? з якою метою?). До того ж суду не надано жодних доказів використання придбаних непродовольчих товарів саме за місцем проживання [PERSON] . Варто звернути увагу, що за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивачка мала доступ до помешкання [PERSON] , а відтак мала можливість отримати доступ до персональних документів такої особи та їх копій. Проте, сам по собі факт наявності таких документів у позивачки не свідчить про наявність взаємних прав та обов`язків між нею та [PERSON] , що притаманні членам сім`ї. Також суд бере до уваги, що надані суду фотографії не містять спільних фотозображень позивачки та [PERSON] . Окремо суд звертає увагу, що відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України відносини між членами сім`ї регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Для українського суспільства характерним є підтримка та піклування про членів своєї сім`ї, що зумовлює соціально відповідальну поведінку між членами сім`ї, яка ґрунтується на засадах прояву турботи та піклування один про одного, особливо у випадках, коли мова йде про вразливі верстви населення (особи похилого віку, непрацездатні особи тощо). В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що стала спільно проживати з [PERSON] , оскільки остання в силу похилого віку та стану здоров`я потребувала допомоги в побутових справах. Натомість, як зазначила сама позивачка, наприкінці серпня 2019 року вона залишила [PERSON] та поїхала до свого постійного місця проживання для обробки городу, що знаходиться на відстані не більше 70 км від міста Черкаси (за даними електронних сервісів географічних карт Google Maps). Про факт смерті [PERSON] позивачці стало відомо лише після її повернення у м. Черкаси, що мало місце у жовтні 2019 року. Натомість судом встановлено, що згідно остаточного лікарського свідоцтва про смерть №800 від 31.08.2019р. факт смерті [PERSON] настав у серпні 2019 року, але причину смерті неможливо встановити з-за гнилісних змін, що свідчить про те, що з моменту настання смерті [PERSON] до моменту виявлення її трупа минув значний проміжок часу. До того ж реєстрація факту смерті здійснена лише 31.10.2019р. за заявою працівника КП «Комбінат комунальних послуг». За таких обставин очевидним є факт того, що протягом досить тривалого періоду часу позивачка не підтримувала ніякого зв`язку з [PERSON] та не вживала заходів для з`ясування обставин її життя та здоров`я, незважаючи на обізнаність про потреби такої особи у сторонній допомозі. До того ж суду не надано доказів участі позивачки у похованні чи облаштуванні місця поховання [PERSON] , що також є характерним звичаєм піклування про померлих членів сім`ї в українському суспільстві. Отже, аналізуючи зміст та характер обставин спірних правовідносин в контексті обсягу наданих суду доказів, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено належним чином реальності факту проживання однією сім`єю з [PERSON] протягом п`яти років поспіль до моменту відкриття спадщини, оскільки судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що такі особи постійно спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та веденням спільного господарства, а також мали взаємні права і обов`язки, які притаманні членам сім`ї, а відтак суд приходить до висновку, що характер відносин позивачки з [PERSON] за своїм змістом не мав ознак сімейних. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про недоведеність з належною достовірністю обставин, які б свідчили про можливість закликання позивачки до спадкування після смерті [PERSON] , як спадкоємця четвертої черги спадкування за законом, а відтак заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду в сумі 2306,60 грн/ /а.с. 1, 58/. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed