Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Перечинського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, виготовлення та отримання паспорта громадянина України та закордонного паспорту дитині [PERSON] без дозволу (згоди) матері. В обґрунтування позовної заяви послався на те, що з 10.07.2010 року перебував у шлюбі з [PERSON] [INFO] у них народився син [PERSON] . Рішенням Сімферопольського районного суду АРК від 19.02.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначає, що з 2014 року відповідачка, з власної ініціативи, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, участі в житті сина не приймає. Дитина проживає разом з позивачем і знаходиться на його утриманні. Малолітній [PERSON] тренується та систематично бере участь у спортивних змаганнях з фехтування, у тому числі міжнародних. Вважає, що для розкриття потенціалу сина як молодого спортсмена, виїзд його за кордон відповідає інтересам дитини. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням надати дозвіл на виїзд сина і її відмова суттєво обмежує можливості дитини. Просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] з метою відпочинку та участі у спортивних змаганнях до досягнення ним 16-річного віку за кордон (за межі території України) без згоди та супроводу матері дитини, [PERSON] . Також просить надати дозвіл на виготовлення та отримання паспорта громадянина України та закордонного паспорту дитині [PERSON] без дозволу (згоди) матері. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 вересня 2023 року цивільну справу № 304/371/23 передано на розгляд Голосіївському районному суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провдження, призначено підготовче засідання (а.с. 125). У підготовче засідання учасники справи не з`явилися, з будь-якими клопотаннями пов`язаними з підготовкою справи до судового розгляду не зверталися. Відповідачка не скористалася своїм правом подачі до суду відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Представник третьої особи не скористався своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою від 20 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 147). У судовому засіданні сторони відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, встановив наступні фактичні обставини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що з 10.07.2010 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який рішенням Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 19.02.2013 року у справі № 116/653/13 було розірвано (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 09.03.2011року відділом державної реєстрації актів про народження Сімферопольского міського управління юстиції АРК, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Відповідно до довідки від 14.09.2022 № 2110-5002124782 про взяття на облік позивач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою; фактичне місце проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] . З довідки ОСББ «Жасмін-14» від 24.01.2023 № 97 про склад сім`ї вбачається, що [PERSON] тимчасово винаймає квартиру за адресою: [ADDRESS] і син [PERSON] проживає разом з батьком (а.с. 14,16). Листом Міністерства соціальної політики України № 9494/0/2-23/19 від 14.07.2023 року повідомлено, що відповідно до даних ЄІБД ВПО відповідач [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] . Станом на 11 липня 2023 року адреса фактичного проживання та адреса листування [PERSON] : [ADDRESS] (а.с. 117). В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив про ненадання відповідачем у добровільному порядку згоди на виїзд дитини. Позивач, листом від 22 вересня 2023 року, звертався до відповідачки з письмовим проханням про надання згоди на виїзд дитини за межі України до досягнення ним 16-ти річного віку без її дозволу (а.с. 135). Однак відповідачка письмової відповіді не надала. Просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] з метою відпочинку та участі у спортивних змаганнях (у т.ч. з фехтування) до досягнення ним 16-річного віку за кордон (за межі території України) до Угорщини, Словаччини, Польщі, Австрії, Німеччини, Іспанії, Італії, Естонії, Латвії, Литви та до всіх інших країн Шенгенської угоди, що Румунії, Болгарії, Хорватії та всіх інших країн світу без згоди та супроводу матері дитини, [PERSON] . Також просить надати дозвіл на виготовлення та отримання паспорта громадянина України та закордонного паспорту дитині [PERSON] без дозволу (згоди) матері. На підтвердження заявлених вимог позивач надав суду характеристики: від директора КЗ «ДЮСШ №1 м. Ужгород» про тренування дитини з вересня 2019 року в групі тренера-викладача з фехтування [PERSON] , та директора Ужгородської спеціалізованої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 (а.с. 18, 19), копії дипломів, грамот участі сина в всеукраїнських та міжнародних турнірах з фехтування на шпагах (а.с. 20-43), нотаріально завірена заява батьків про надання згоди на тимчасові поїздки з метою відпочинку та участі у спортивних змаганнях з фехтування за кордон їх сина у супроводі будь-кого з них або тренера з фехтування в період з 15 липня 2021 року по 31 грудня 2022 року (а.с. 44). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено такими підзаконними нормативно-правовими актами: Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57; Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», - документами, що надають право громадянина на виїзд з України і в`їзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Згідно зі ст.4 Закону України«Про порядоквиїзду зУкраїни тав`їздув Українугромадян України» - оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КабінетуМіністрів України№ 231від 31.03.1995року передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Пунктом 3,4 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Разом з тим, суд звертає увагу, що у зв`язку з введенням 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні воєнного стану, дія якого продовжена і дотепер, Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків. Так, положеннями абзацу тринадцятого пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Після прибуття дітей, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом одного робочого дня звернутися до консульської установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. Зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб, внаслідок настання таких форс-мажорних обставин. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати якнайкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері буде суперечити інтересам дитини, чи буде порушувати його права, відповідач суду не надав, а судом такого обмеження або порушеня не встановлено. Враховуючи те, що дитина проживає з батьком, який забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою відпочинку та участі у спортивних змаганнях (у т.ч. з фехтування); позивач не має можливості отримати від відповідача нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, суд дійшов висновку, що виходячи з найкращих інтересів дитини слід надати дозвіл на її виїзд за межі України без згоди та супроводу матері [PERSON] , терміном з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та до закінчення (скасування) воєнного стану в Україні. На підставі викладеного,

Outcome: partial