Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 травня 2012 року укладено шлюб з відповідачем, який зареєстровано виконавчим комітетом Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області, актовий запис № 3. Від шлюбу [INFO] у них народився син - [PERSON] . Зазначив, що подружні відносини між ними фактично припинені з січня 2022 року з вини обох сторін, оскільки через постійні конфлікти з відповідачкою, свідком яких був син, зникло почуття любові та взаєморозуміння. Вважає, що їхній шлюб існує лише формально, збереження сім`ї стало неможливим, ствердив про наявність різних поглядів на життя, та неможливості подальшого спільного проживання, оскільки це буде суперечити їхнім та інтересам дитини. Просив позов задовольнити, шлюб розірвати. Крім того, оскільки, спору між ним та відповідачкою щодо визначення місця проживання їхнього сина немає, адже відповідачка згідна з тим, щоб син залишився проживати з позивачем, просив після розірвання шлюбу залишити проживати з ним, як батьком дитини, сина - [PERSON] . Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 січня 2024 року залучено до участі у розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. Будь-яких інших процесуальних дій у справі не вчинялося. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та вчасно, про причини своєї неявки повідомив, подавши до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та вчасно, про причини своєї неявки повідомила, подавши до суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, визнала позовні вимоги повністю, не заперечувала проти розірвання шлюбу та залишити проживати сина з батьком. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Служби у справах дітей Оваднівської сільської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та вчасно, про причини своєї неявки не повідомив, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 109 Сімейного кодексу України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13 грудня 2023 року Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 18 травня 2012 року Виконавчим комітетом Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 3. Після державної реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 7). Від шлюбу у сторін є неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Овлочинською сільською радою Турійського району Волинської області 10 жовтня 2018 року (а. с. 8). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 цього ж Кодексу. Згідно статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно частини другої статті 114, абзацу другого частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної соби, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до листа Оваднівської сільської ради, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 14 березня 2024 року встановлено відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON] , оскільки батько дитини висловив бажання, щоб син проживав разом з ним, проти чого мати дитини не заперечувала. А тому, Оваднівська сільська рада, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним надання висновку щодо місця проживання дитини (а. с. 35). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. На підставі наведеного, вирішуючи питання про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком, суд зазначає наступне. За загальним правилом, за відсутності спору між подружжям щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Тільки за наявності такого спору між батьками, суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19). Оскільки спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами судом не встановлено, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком [PERSON] , проти чого відповідачка [PERSON] заперечень не висловила, більше того, подала до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, а тому суд вважає, що після розірвання шлюбу, малолітню дитину [PERSON] слід залишити проживати разом із батьком, тобто позивачем [PERSON] . Суд також звертає увагу сторін, що згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 Сімейного кодексу України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved