Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем проживала однією сім`єю у період з березня 2006 року по 06 вересня 2020 року. За цей час сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2022 року встановлено зазначений факт та визнано вказану квартиру спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що всупереч вказаних обставин відповідач перешкоджає їй користуватися квартирою, змінив замки на вхідних дверях, у зв`язку із чим вона зверталася до правоохоронних органів. Також вказує на те, що вона, як співвласник квартири, має право на вселення до неї, однак, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, це порушує її права. У зв`язку із чим позивач звертається до суду та просить суд: -зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні власністю, а саме частиною квартири [ADDRESS] та передати ключі; -усунути перешкоди у користуванні шляхом вселення позивачки в зазначену квартиру; -стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір та інші судові витрати, які виникнуть під час розгляду справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2022 року позовну заяву було залишено без руху із наданням строку на усунення недоліків. 05 січня 2023 року заявою позивача [PERSON] на виконання ухвали суду недоліки позовної заяви було усунуто та надано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2023 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 11 липня 2023 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Євсєєва Вячеслава Володимировича на адресу суду надійшли письмові пояснення. Представник відповідача зазначає, що відповідач з червня 2015 року постійно проживає у спірній квартирі [ADDRESS] та іншого житла не має, що також було встановлено у рішення суду від 11 травня 2023 року на яке посилається позивач. Крім того, вказаним рішенням було встановлено, що позивач має власне житло трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , де вона спільно проживала з відповідачем. Таким чином, представник відповідача вважає, що вселення у спірну квартиру, яка складається з однієї жилої кімнати, фактично чужої для відповідача людини є неможливим, зважаючи на те, що позивач має інше власне житло, а відповідач такого житла не має. У зв`язку із вказаним просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду, встановивши загальний порядок дослідження доказів. У судовому засіданні позивач [PERSON] просила суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2022 року у справі №369/1149/21 позовну заяву [PERSON] було задоволено. Суд встановив факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з березня 2006 року по 06 вересня 2020 року, визнав спільною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] та в порядку поділу спільного майна визнав за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, відповідач перешкоджає у здійсненні прав на проживання у вказаній квартирі, що підтверджується відповідями ВП №1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області від 24 травня 2022 року №2019/109/140/04 та 05 липня 2022 року №3075/109/1401/04. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що з позивачем та відповідачем вона знайома з 2019 року. Вони часто разом проводили час та відпочивали. Влітку 2023 року [PERSON] та [PERSON] прийшли до квартири у якій мешкала позивач, проте замки бели змінені і остання не змогла потрапити до квартири. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] разом з позивачем та відповідачем раніше працював на фабриці «Рошен». Зазначив, що на початку листопада 2020 року був свідком того, як позивач разом із сином виходила з будинку з речами. Сварок та конфліктів свідок не бачив та не чув. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] є сусідкою відповідача та колишньою сусідкою позивача. Проживає в будинку, в якому знаходиться спірна квартира, з моменту заселення сторін у вказану квартиру. Чи добровільно позивач виїхала з квартири свідку не відомо. 4 роки тому, восени 2020 року свідок бачила, як з квартири виходив син позивача з речами. Чи були конфлікти під час переїзду позивача свідку не відомо, вона особисто не чула. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Згідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі N 712/1936/16-ц (провадження № 61-2984св18) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Норми ст. 391 ЦК України, на які посилається позивач, є загальними по відношенню до житлових прав та підлягають застосуванню поряд та в порядку, передбаченому спеціальним законом, яким є ЖК , або з підстав, прямо зазначених в ЦК України. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши обставини справи та матеріали судової справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивача до квартири [ADDRESS] та дійшов до висновку про задоволення похідної вимоги щодо заборони відповідачу чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою та зобов`язання передати їй ключі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved