Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

У грудні 2023 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», третя особа: Регіональна філія міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про усунення перешкод у праві розпорядження майном, за яким просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні права розпорядження належним йому транспортним засобом марки Chevrolet, моделі: Lacetti, типу: загальний легковий, седан-В, 2007 року випуску, бежевого кольору, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , шляхом зняття (припинення) обтяження рухомого майна № 26679273 від 04 червня 2019 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. В обґрунтування позову зазначає про те, що є власником автомобіля марки Chevrolet, моделі: Lacetti, типу: загальний легковий, седан-В, 2007 року випуску, бежевого кольору, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу №01128/02/8041/2016 від 11.06.2016. На день укладання договору купівлі - продажу та набуття права власності на транпортний засіб за ним були відсутні будь - які зареєстровані обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. 24.06.2022, під час звернення до Регіонального сервісного центру ГСЦ в м.Києві, позивачу стало відомо, що належний йому транспортний засіб перебуває під обтяженням із забороною відчуження, яке зареєстровано 04.06.2019 за № 26679273 реєстратором Філії міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи» Цілепою Є.М. за зверненням ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку». Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. 11.06.2016 позивач зареєстрував автомобіль марки Chevrolet, моделі: Lacetti, типу: загальний легковий, седан-В, 2007 року випуску, бежевого кольору, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , а обтяження автомобіля зареєстроване в державному реєстрі обтяжень рухомого майна 04.09.2019, тобто після придбання позивачем вказаного автомобіля. Отже, на думку позивача, на даний час відсутні підстави для обтяження автомобіля, обтяження автомобіля порушує права останнього як власника та перешкоджає у вільному здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому підлягає скасуванню. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.12.2023 відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 23.01.2024 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», у якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, звертаючи увагу суду на тому, що обтяження на транспортний засіб позивача було зареєстровано 14.02.2007. 23.02.2024 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, якою представник позивача наголошує на безпідставності доводів представника відповідача та просить позов задовольнити у повному обсязі. 07.03.2024 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 26.03.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, також представник заперечував щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначивши що розмір таких витрат є необгрунтованим. Третя особа письмових пояснень щодо суті позовних вимог не надала. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля марки Chevrolet, моделі: Lacetti, типу: загальний легковий, седан-В, 2007 року випуску, бежевого кольору, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , дата реєстрації автомобіля за позивачем 11.06.2016. Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, вказує, що він позбавлений можливості вільно розпоряджатися належним йому на праві власності автомобілем, оскільки з 04.06.2019 року відносно вказаного транспортного засобу було зареєстроване приватне обтяження на підставі договору про надання споживчого кредиту та заставу майна від 13.02.2007 №11117173000, обтяжувачем є ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку», боржником - [PERSON] . Наведене підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, з якого також вбачається, що обтяження зареєстровано 04.06.2019 за №26679273, вчинене реєстратором Регіональної філії міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи» Целіпою Євгеном Миколайовичем. У свою чергу, із наданих відповідачем документів вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду від 02.12.2009 у справі № 2-2616/09 звернуто стягнення на предмет застави - рухоме майно, а саме: автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , легковий седан бежевого кольору, що належить на праві приватної власності [PERSON] , для задоволення вимог АКІБ "УкрСиббанк", що виникли на підставі кредитного договору № 11117173000 від 13 лютого 2007 року в розмірі 18 124,63 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.06.2009 року становить 138 051,77 грн. На виконання вказаного судового рішення відкрито виконавче провадження № 19004109 від 08.04.2011, при цьому, у виконавчому провадженні накладено арешт на вказаний автомобіль. Постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 10.06.2024 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2616/2009 виданого 23.04.2010 Дніпровським районним судом м. Києва, на підставі ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження" з направленням його за підвідомчістю до ВДВС Оболонського РУЮ. Однак, як вбачається із листа Оболонського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14.07.2022 № 43696, перевіркою відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень встановлено, що станом на 06.07.2022 виконавчий лист виданий Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 2-2616/09 щодо стягнення з [PERSON] на користь АКІБ "УкрСиббанк", а також його правонаступника ТОВ "Фінансова установа "ЄФКР" до відділу не надходив та на виконанні не перебуває, у зв`язку із чим стягнення не проводилось. Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.01.2020 у справі № 755/20383/19 заяву ТОВ "Фінансова установа "ЄФКР" про заміну сторони виконавчого провадження, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, видачу дублікатів виконавчих листів задоволено. Замінено стягувача ПАТ "УкрСиббанк" його правонаступником ТОВ "Фінансова установа "ЄФКР" у справі № 2-2616/09 та видано у вказаній справі дублікат виконавчого листа. Оскільки транспортний засіб боржника не був реалізований у виконавчому провадженні, після набуття прав заставодержателя за зареєстрованим обтяженням, 04.06.2019 відповідачем внесено відповідний запис про обтяження транспортного засобу. Водночас, відомостей щодо наявності зареєстрованого обтяження автомобіля марки Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER] , легковий седан бежевого кольору, станом на дату реєстрації такого автомобіля за позивачем - 11.06.2016, суду не надано. У свою чергу, положеннями ст. 10 Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків. Згідно п. 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004р. №830, державний реєстр обтяжень рухомого майна - єдина комп`ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; держатель Реєстру - Мін`юст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком. У відповідності до ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача. За статтею 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. У п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004р. №830, вказано, що відомості про припинення обтяження реєструються на підставі судового рішення або заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. На підставі судового рішення або заяви щодо припинення обтяження виключенню підлягає запис стосовно всього рухомого майна, що є предметом обтяження. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору відповідну заяву для припинення обтяження та виключення його з Реєстру, крім випадку, коли державну реєстрацію припинення обтяження на підставі судового рішення вже проведено. Відомості про припинення обтяження на підставі судового рішення можуть бути зареєстровані також за заявою боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, або самостійно реєстратором у зв`язку з отриманням судового рішення в своєму електронному кабінеті в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. Водночас, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Таким чином, оскільки обтяження на майно позивача було накладене в передбачений законом спосіб уже після придбання цього майна позивачем, суд, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, вважає, що позов [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності на автомобіль шляхом зняття припинення (обтяження) рухомого майна № 26679273 від 04.06.2019 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна підлягає задоволенню, оскільки обтяження рухомого майна, яке перебуває у власності позивача, порушує права останнього, як власника, та перешкоджає вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд у своїй постанові від 07.04.2020р. у справі №761/48585/18 зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Встановивши, що на час відчуження спірного автомобіля позивачці у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про обтяження, місцевий суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати збереження сили застави для нового власника майна. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З приводу витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом Божком А.В. був укладений договір про надання правової допомоги №73/03102023 від 03.10.2023. Актом надання адвокатських послуг №1 від 19.04.2024 до Договору про надання правової допомоги №73/03102023 від 03.10.2023 року погоджено, що за надані адвокатом послуги до сплати належать кошти в сумі 7 000,00 грн. Факт оплати вищевказаної суми підтверджується платіжною інструкцією № @2PL731919 від 06.11.2023. З огляду на викладене, судом приймаються до уваги витрати на професійну правничу допомогу, які понесені позивачем, як обгрунтовані та документально підтверджені у розмірі 7 000,00 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Outcome: approved