Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

29.08.2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтовано тим, що сторони є батьками [PERSON] . [INFO] . Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між сторонами дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Батько добровільно дитину не утримує, аліменти стягується на підставі судового рішення. Відповідач має заборгованість за аліментами. відповідач усно погрожував забрати дитину та змінити його місце проживання. За місцем мешкання позивача створено належні умови проживання дитині. Неподалік будинку є дитячий садочок, який відвідував Сашко до початку воєнної агресії росії проти України, та в якому продовжує заняття дистанційно. Дитина також відвідує гуртки. Перешкод у спілкуванні з батьком позивач не чинить. На підставі викладеного просить визначити місце проживання дитини з матір`ю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2023 року, позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 18.09.2023 року від [PERSON] надійшла заява, у якій зазначив, що позов підтримує. Але 02.10.2023 року від нього надійшов відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позову. У відзиві зазначив, що з 05.10.2022 року сімейні відносини між сторонами фактично припинено. Однак відповідач усіляко підтримує спілкування з сином, не дивлячись на перешкоди з боку позивача. Також позивач чинить перешкоди у спілкуванні сина з бабою з боку батька. Відповідач вказав, що ніколи не мав наміру забирати сина від матері, оскільки розуміє важливість нормального спілкування матері та дитини, не погрожував позивачу ні в який спосіб. Після відкриття провадження відповідач сплачував аліменти, погашав заборгованість, яка виникла до пред`явлення виконавчого листа до виконання. [PERSON] зазначив, що заперечує проти доказів заробітку позивача, характеристики з місця проживання, а також проти показань, які можуть надати свідки [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони є заінтересованими в результаті розгляду справи. 05.10.2023 року від [PERSON] надійшли пояснення, у яких зазначила, що [PERSON] добровільно аліменти не сплачував, позивач працює. отримує стабільний дохід. Також вказала, що ніколи не перешкоджала у спілкуванні батька та сина, навпаки хоче, щоб вони спілкувалися, не чинила перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю відповідача. Не зрозумілою є позиція відповідача щодо того, що він не заперечує проти проживання сина з позивачем, але в задоволенні позову просить відмовити. На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалами суду, постановленими 05.10.2023 року без виходу суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання про допит свідків, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, стягнути судові витрати. У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що позов визнає частково, оскільки ніколи не заперечував проти проживання дитини з матір`ю, просив не стягувати з нього судові витрати. Від представника органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Лійбук Л.М. надійшла заява, в якій просила розглянути справу без її участі та ухвалити рішення з урахуванням висновку органу опіки. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в матеріалах справи доказів, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. У ході судового розгляду встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Відповідно до довідки № 10353 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.10.2020 року дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з позивачем (а.с.19). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 09.11.2022 року (а.с.18) за адресою: [ADDRESS] , умови проживання добрі, у дитини є окрема кімната, ліжко, диван, багато іграшок, стіл, стілець, шафа для одягу, є сезонний одяг та взуття, ноутбук, шведська стінка. Мати з місця роботи характеризується позитивно, отримує стабільний дохід (а.с.21,23), На підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 27.01.2023 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти (а.с.24-26). Батько з місця роботи характеризується позитивно, згідно з медичними документами психіатричних та наркологічних протипоказань до опіки та піклування не виявлено (а.с. 75, 77,78). Відповідно до роздруківки листування батьків у месенджері батько виявляє бажання зустрічатися та спілкуватися з сином (а.с. 62-67,69-74). Згідно з висновком органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради № 3/9-194 від 31.10.2023 року комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради вважає за доцільне в інтересах дитини визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю (а.с.101-102). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами 2, 8, 9 та 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Дана позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Отже, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про сина, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. У судовому засіданні відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, виходячи, насамперед, з інтересів дитини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням визнання позову відповідачем, доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання малолітнього сина сторін [PERSON] , з матір`ю [PERSON] . Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1 073,60 грн. При цьому, суд зауважує, що підстави для зменшення розміру судового збору відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України відсутні, оскільки позивач заявив про визнання позову після початку розгляду справи по суті, а його заяви від 18.09.2023 року та 02.10.2023 року суперечать одна одній. Окрім того, з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати позивача на професійну правову допомогу. На підтвердження таких витрат позивачем надано договір № 11/08-23 про надання професійної правничої допомоги від 11.08.2023 року, додаткову угоду № 1 від 11.08.2023 року до вказаного договору, акт приймання передачі наданої професійної правничої допомоги (наданих послуг) № 1 до зазначеного договору від 11.08.2023 року, відповідно до якого надано послуги з підготовки позовної заяви вартістю 3 500 грн., квитанцію про оплату [PERSON] 3500 грн. за вищевказаним договором, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер (а.с.28-35). Відповідач у судовому засіданні зазначив, що витрати позивача на професійну правову допомогу є завищеними. Однак судові витрати позивача на професійну правову допомогу щодо підготовки позовної заяви в розмірі 3 500 грн. є співмірними предмету позову, є доведеними, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved