Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] , якою просить суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] , заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею. Свої вимоги заявниця мотивує тим, що вона проживала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з жовтня 2003 року. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2016 року у цивільній справі № 500/2873/16-ц шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Не дивлячись на те, що сторони розлучені з 2016 року та не проживають разом з червня 2023 року, [PERSON] на ґрунті особистих неприязних відносин періодично вчиняє сварки за адресою проживання заявниці, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, 08.12.2023 року розбив її телефон. Заявниця вказує, що вона була вимушена викликати поліцію, працівники якої фіксували факти скоєння психологічного насильства та факт скоєння економічного насильства відносно неї, завдані кривдником [PERSON] . Також, Ізмаїльським міськрайонним судом [PERSON] визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Згідно постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 31.08.2023 року у справі №946/6596/23, 05.08.2023 року біля 19 год. 30 хв. [PERSON] , знаходячись за адресою: на вул.Українській, вчинив сварку з дружиною [PERSON] , висловлювався на адресу нецензурною лайкою, своїми діями вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Згідно постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 05.01.2024 року у справі №946/9742/23, 08.12.2023 року біля 17 год. 30 хв. [PERSON] , вчинив сварку з колишньою дружиною [PERSON] на вул. Українській, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, розбив телефон, чим вчинив домашнє насильство психологічного та економічного характеру. Таким чином, заявниця вказує, що вона є особою, яка постраждала від домашнього насильства. З огляду на викладене, заявниця просить суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] , заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею. В судове засідання заявниця не з`явилася, про час, дату та місце судового засідання сповіщена належним чином, надала суду заяву, в якій вказала, що просить суд задовольнити заяву про видачу обмежувального припису, розглядати справу у її відсутність. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання сповіщений належним чином, заяв чи клопотань по справі суду не надав. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 16.10.2003 року перебували у шлюбних відносинах. Заочним рішенням від 17.10.2016 року по справі №500/2873/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2023 року (справа № 946/6596/23) 05.08.2023 року біля 19 год. 30 хв. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку з дружиною [PERSON] , [INFO] , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим своїми діями вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Крім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №568757, 05.08.2023 року біля 19 год. 30 хв. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку з дружиною [PERSON] , [INFO] , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим своїми діями вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Крім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №906500, 25.08.2023 року біля 12 год. 00 хв. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку з дружиною [PERSON] , [INFO] , по телефону висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, чим своїми діями вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Вказаною постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 грн. Також, згідно постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.01.2024 року (справа № 946/9742/23) 08.12.2023 року біля 17.30 год. [PERSON] , вчинив сварку з колишньою дружиною [PERSON] на вул. Українській, в ході\~якої ображав її нецензурною лайкою, розбив телефон, чим вчинив домашнє насильство психологічного та економічного\~характеру. Вказаною постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. У відповідності до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною другою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях". Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, N 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. З огляду на вищевикладене, суд вважає доведеним факт, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо заявниці, є високою вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо заявниці, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву користування житлом кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до [PERSON] необхідно видати обмежувальний припис. Обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, судом на час розгляду не встановлено. Аналіз вищезазначених норм національного права та обставин справи дає підстави для висновку про те, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Відповідно до ч.2 ст.350-8 цього Кодексу про видачу обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: approved