Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника 30 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до суду із заявою в інтересах [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] , про видачу обмежувального припису, а саме: видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно [PERSON] , а саме: - заборонити наближення на 100 м. до місця проживання [PERSON] , ( [ADDRESS] ). - заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо така за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати [PERSON] та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборонити вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах, або контактувати з [PERSON] через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заявлених вимог заявник покликається на те, що [PERSON] , а також [PERSON] (надалі за текстом - потерпіла) певний час проживали разом. Під час спільного проживання [PERSON] , постійно вчиняв відносно потерпілої фізичне та психологічне насильство. Після розриву стосунків з [PERSON] , останній весь час переслідує потерпілу, приходить в нетверезому стані до місця її проживання, забрав ключі від дому потерпілої, з`являється там без дозволу потерпілої. При цьому, просить суд взяти до уваги, що кривдник не являється співвласником житла та не має права на користування житлом на [ADDRESS] . Так, кривдник, 15.01.2024 приблизно о 19 год 00 хв на [ADDRESS] вчинив домашнє насильство відносно співмешканки [PERSON] психологічного характеру, в ході якого ображав нецензурною лайкою, словесно погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди психологічному здоров`ю, під час сварки була присутня неповнолітня дитина, у зв`язку з чим його дії кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Крім цього, [PERSON] , 16.01.2024 приблизно о 9 год 00 хв на [ADDRESS] вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки [PERSON] психологічного характеру, в ході якого ображав нецензурними словами [PERSON] , чим завдав останній шкоди психологічному здоров`ю в присутності неповнолітньої дочки, у зв`язку з чим його дії кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Також, [PERSON] , 16.01.2024 близько 9 год 00 хв на [ADDRESS] порушив умови термінових заборонних приписів стосовно кривдника, серії АА №340176, серії АА №340177 від 15.01.2024, а саме заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою [PERSON] на 3 (три) доби, у зв`язку з чим його дії кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Кривдник постійно здійснює телефонні дзвінки з погрозами і пише потерпілій смс- повідомлення в яких містяться погрози. Потерпіла неодноразово зверталась до поліції, в тому числі через гарячу лінію 102. Зокрема, на повідомлення потерпілої складено протоколи про адміністративне правопорушення, серії ВАД №025406 від 15.01.2024, серії ВАД №025459 від 16.01.2024, серії ВАД №025460 від 16.01.2024 за ст. 173-2 КУпАП. Постановою судді Радехівського районного суду Львівської області від 14.03.2024 справи про адміністративні правопорушення стосовно [PERSON] за частиною 1 статті 173-2 КУпАП об`єднано в одне провадження, присвоївши справі №451/66/24 (провадження №3/451/79/24). Постановою Радехівського районного суду Львівської області від 14 березня 2023 року у справі 451/66/24, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 173-2 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн 00 коп. Проте, притягнення кривдника до адміністративної відповідальності, а також винесення ряду термінових обмежувальних приписів не принесло результату, він надалі вчиняє відносно [PERSON] акти домашнього насильства. Таким чином. [PERSON] є особою, яка зазнала домашнього насильства (а. с. 3 - 6). Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Суд своєю ухвалою прийняв до розгляду заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] , про видачу обмежувального припису, відкрив провадження у справі в порядку окремого провадження та витребував у Радехівського районного суду Львівської області матеріали адміністративної справи №451/66/24, провадження №3/451/79/24 (а. с. 1 - 2). У судовому засіданні представник заявника [PERSON] - [PERSON] заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, з врахуванням ч. 2 ст. 350- 5 ЦПК України ( суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду), причину неявки до суду не повідомив (а. с. 16 - 17). Відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України визначено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Дослідивши та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд вважає, що заяву необхідно задовольнити з таких підстав. Установлені судом фактичні обставини справи [PERSON] , а також [PERSON] певний час проживали разом. Під час спільного проживання [PERSON] , постійно вчиняв відносно [PERSON] фізичне та психологічне насильство. Так, постановою Радехівського районного суду Львівської області від 14 березня 2023 року у справі 451/66/24, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 173-2 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн 00 коп. З матеріалів справи про адміністративне правопорушення №451/66/24 (3/451/79/24) та зазначеної вище постанови суду видно, що [PERSON] був притягнутий судом до адміністративної відповідальності за скоєння домашнього насильства, а саме: [PERSON] 15.01.2024 приблизно о 19 год 00 хв на [ADDRESS] вчинив домашнє насильство відносно співмешканки [PERSON] психологічного характеру, в ході якого ображав нецензурною лайкою, словесно погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоди психологічному здоров`ю під час сварки була присутня неповнолітня дитина, [PERSON] , у зв`язку з чим його дії кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП; крім цього, [PERSON] , 16.01.2024 приблизно о 9 год 00 хв на [ADDRESS] вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки [PERSON] психологічного характеру, в ході якого ображав нецензурними словами [PERSON] , чим завдав останній шкоди психологічному здоров`ю в присутності неповнолітньої дочки, [PERSON] , у зв`язку з чим його дії кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП; також, [PERSON] , 16.01.2024 приблизно о 9 год 00 хв на [ADDRESS] порушив умови термінових заборонних приписів стосовно кривдника, серії АА №340176, серії АА №340177 від 15.01.2024, а саме заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою [PERSON] на 3 (три) доби, у зв`язку з чим його дії кваліфіковані як адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Відповідно до форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства [PERSON] , [INFO] , 16.01.2024 ризик небезпеки визначений як низький. Норми права, які застосував суд До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до пунктів 3, 5 - 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особа, яка постраждала від домашнього насильства, - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Пунктом 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що сфера дії законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на осіб, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 4 зазначеного вище Закону основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, є 1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; 2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; 5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства; 7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб; 8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку; 9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. В свою чергу ч. 1 - 4 ст. 26 цього Закону встановлено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до преамбули Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Метою реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 року у справі №756/3859/19. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальним кодексом України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №754/11171/19 (провадження № 61-21971 св 19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. Мотивована оцінка та висновки суду Строк дії обмежувального припису має бути пропорційним і достатнім та визначається судом із урахуванням оцінки ризиків. Тимчасові обмеження прав особи, що здійснює домашнє насильство, мають бути пропорційними меті застосування щодо неї обмежувального припису. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства. Докази, що знаходяться у матеріалах справи, в своїй сукупності в достатній мірі підтверджують факт вчинення [PERSON] по відношенню до [PERSON] дій, що підпадають під ознаки домашнього насильства, визначені ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та набуття ними статусу особи, які постраждали від домашнього насильства в розумінні ст. 1 вказаного Закону. Фактичні обставини справи свідчать про системний характер відповідних дій з боку кривдника по відношенню до заявниці, а також про наявність ризиків їх повторення в майбутньому. Приймаючи рішення про видачу обмежувального припису, на переконання суду існує вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства [PERSON] по відношенню до [PERSON] , настання можливих тяжких наслідків його вчинення. Суд ураховує вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника [PERSON] , який може вживатися лише в інтересах постраждалої особи [PERSON] та у разі настання певних факторів та ризиків. Судом беруться до уваги форми домашнього насильства, яким піддавалася [PERSON] , та враховані ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, що узгоджується з правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21. [PERSON] як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції та судом до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявника, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного та фізичного насильства. За таких обставин, оцінюючи ризики у цій справі і вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, ймовірні наслідки від його вчинення, суд доходить висновку про необхідність видати стосовно [PERSON] обмежувальний припис на термін шість місяців у виді: заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборони особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборони вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Суд зауважує, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» ризиків. Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Суд зазначає, що Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29). Щодо судових витрат Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Outcome: approved