Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що вона з 01.03.2016 по 29.01.2020 проходила службу в Управлінні патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора роти та командира роти Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції. За час служби відповідач порушував її трудові права, зокрема, право на гідну заробітну плату. Їй не виплачувалось грошове забезпечення у повному обсязі, у зв`язку з чим вона була змушена відновлювати свої трудові права в суді. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі № 580/290/20 стягнуто з Департаменту патрульної поліції на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12.09.2019 по 01.10.2019 у розмірі 6 302,20 грн. Протиправними діями Департаменту патрульної поліції їй була завдана моральна шкода, яка полягала негативних переживаннях, перебуванні в стані постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасовій відірваності від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженому і нестійкому настрої, нервозності, дратівливості, порушенні сну, душевних стражданнях та приниженні честі і гідності. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на її користь 61 399,00 на відшкодування моральної шкоди. 22.10.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 26.10.2020 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 09.12.2020 строк подано не було. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.03.2016 по 29.01.2020 проходила службу в Управлінні патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора роти та командира роти Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції. Позивач зазначає, що за час служби відповідач порушував його трудові права, зокрема, право на гідну заробітну плату. Йому не виплачувалось грошове забезпечення у повному обсязі, у зв`язку з чим він був змушений відновлювати свої трудові права в суді. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі № 580/290/20 стягнуто з Департаменту патрульної поліції на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12.09.2019 по 01.10.2019 у розмірі 6 302,20 грн. З позову вбачається, що протиправними діями Департаменту патрульної поліції [PERSON] була завдана моральна шкода, яка полягала також у негативних переживаннях, перебуванні в стані постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасовій відірваності від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженому і нестійкому настрої, нервозності, дратівливості, порушенні сну, душевних стражданнях та приниженні честі і гідності. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 397/1745/14-ц. Позивач просить суд стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на його користь 37459 гривень 50 копійок на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до абзацу 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вбачається, що відповідачем виплачувалась заробітна плата та інші виплати позивачу не в повному обсязі та не своєчасно. Всі належні позивачу виплати були здійснені лише за рішеннями суду. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17. Позивач мав докладати значних зусиль для відновлення своїх порушених прав, зокрема, з метою стягнення заборгованості по заробітній платі [PERSON] довелося подати позовну заяву. Вбачається, що відповідачем були порушені законні трудові права позивача, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від останньої додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, суд вважає, що знайшли своє підтвердження доводи позивача про необхідність відшкодування їй моральної шкоди, оскільки відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення. При цьому суд враховує, що позивачу були спричинені душевні страждання, оскільки вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, неодноразово звертатися до суду, щоб довести неправомірність не виплат їй заробітної плати та інших виплат. Разом з тим, при визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що тяжких наслідків для позивача не настало, тому з огляду на засади розумності та справедливості суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в сумі 3000 гривень, оскільки такий розмір моральної шкоди є співмірним з допущеними порушеннями з боку відповідача. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 810,80 грн.

Outcome: partial