Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбі з 17 липня 2014 року. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ним та відповідачем не склалося, через різні погляди на життя, відсутність любові та поваги один до одного, що призвело до постійних сварок. Вони з відповідачем припинили шлюбні стосунки, припинили вести спільне господарство, внаслідок чого їхнє спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивачки. Просить розірвати шлюб укладений 17 липня 2014 року з [PERSON] . Ухвалою від 03 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач на адресу суду подав відзив на позовну заяву в якому він не погоджується із доводами та мотивами викладеними у позовній заяві, які на думку позивача нібито слугували підставою для звернення до суду із позовною заявою. Зазначає, що причиною подання до суду відзиву на позовну заяву є те, що позивач у заяві про розірвання шлюбу вказав недостовірну інформацію щодо підстав та мотивів, які її спонукали до цього. Більшість інформації щодо мотивів розірвання шлюбу, викладені в позовній заяві [PERSON] , не відповідають дійсності та «перенасичені» її суб?єктивною оцінкою ситуації, а в окремих випадках є свідомо маніпулятивними. У травні 2022 року його дружина з сином з метою безпекових міркувань виїхали тимчасово до моєї рідної сестри до Великої Британії. За таких умов, впродовж літа-осені 2022 року вони підтримували спілкування з дружиною доступними засобами зв`язку. Коли ситуація в Україні стабілізувалась (стало безпечніше), з кінця літа 2022 року він послідовно просив дружину з сином повернутися в Україну, оскільки скучив за ними. Натомість, дружина записала сина в заклад дошкільної освіти закордоном. Крім цього, вона запросила свою матір його тещу [PERSON] для проживання з нею закордоном з метою допомоги їй там у побуті з дитиною. На його прохання повернутися назад в Україну дружина відповідала категорично відмовою й зазначала, що якщо вона за таких умов повернеться, то одразу подасть заяву про розірвання шлюбу, що для нього було дивним. Він змирився з такою ситуацією, розуміючи, що не має на її розвиток жодного впливу, і з осені 2022 року вже не наполягав на поверненні. У березні 2023 року дружина з дитиною та тещою, все таки, повернулась в Україну. Так, розуміє, що головною причиною було те, що теща хотіла повернутися додому, а самій дружині там доглядати за дитиною було складно. Після повернення до України в березні 2023 року дружина, як і обіцяла, в квітні 2023 року подала заяву про розірвання шлюбу. Попри це, він приїжджав до дитини й дружини до Трускавця й старався примиритися, адже, розумів відповідальність покладену на подружжя в шлюбі й хотів піклуватись про сина. У травні 2023 року дружина забрала позовну заяву про розірвання шлюбу, що, очевидно, було для нього хорошою новиною. Однак, він й не підозрював, що вона на початку червня 2023 вже мала придбані квитки на літак до Великої Британії, куди вона планувала поїхати знову ж таки до його сестри. Натомість, цього разу вона поїхала без дитини. Також дружина обіцяла, що через місяць повернеться після вирішення своїх справ закордоном. Однак, приблизно в липні 2023 року дружина офіційно працевлаштувалась у Великій Британії, що не підтверджувало її намірів повертатись до України в короткостроковій перспективі. У липні 2023 року дружина заявила, щоб він залишив помешкання її матері, при цьому дитину вона йому забороняла забирати з собою. Він не хотів поглиблювати конфлікт і не хотів перечити дружині, тому частково мирився з цим, прохаючи про можливість періодично брати дитину на нетривалий термін до себе додому всупереч суттєвим перепонам, як з боку його дружини, так і тещі. У вересні 2023 року його дружина приїхала у відпустку в Україну. Він наполягав, щоб вони провели час разом. Після тривалого вмовляння вони мали спільний сімейний час разом. На початку березня 2024 року дружина повернулась в Україну й фактично через декілька днів після приїзду подала повторну заяву про розірвання шлюбу. У зв?язку з вище викладеним просить суд врахувати вказані доводи викладені у відзиві на позовну заяву, які спростовують доводи позивача. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити з причин викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечив, проте не погодився з мотивами наведеними у позовній заяві. Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. У судовому\~засіданні встановлено,\~що сторони\~17\~липня \~2014\~року зареєстрували\~шлюб у\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~реєстраційної служби\~Трускавецького міського\~управління юстиції\~у Львівській\~області,\~актовий запис\~№ 97,\~що стверджується\~свідоцтвом про\~шлюб серії\~ [NUMBER] ,\~виданого повторно\~28\~квітня 2023\~року відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~м.\~Львові Західного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~/арк.\~справи 9/.\~У шлюбі\~у сторін\~народився син\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області /арк. справи 9/. В судовому засіданні встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, спільних інтересів у них немає, сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб існує лише формально, а його існування суперечить інтересам позивачки. Причиною розпаду сім`ї є різні погляди на сімейне життя, відсутність між подружжям взаєморозуміння та наміру зберігати шлюб. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Добровільність шлюбу це одна з його основних засад. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом встановлено, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить\~ інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивачки є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує те, що шлюб між сторонами фактично розпався з вини двох сторін, а тому суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати у вигляді половини сплаченого судового збору у розмірі 484,48 грн.

Outcome: approved