Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] через свого представника, адвоката Сизька Б.Б., звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона є власником будинку з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , який їй був подарований її матір`ю [PERSON] , що стверджується договором дарування житлового будинку від 28.11.2012р.. Позивач та відповідач 05.12.2012р. зареєстрували шлюб та після державної реєстрації шлюбу прізвище позивача було змінено з [PERSON] на [PERSON] . Від вказаного шлюбу 19.12.2012р. у сторін народився син [PERSON] , однак шлюб виявився невдалим, а шлюбні відносини між сторонами по справі фактично припинились. Шлюб був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області, яке набрало законної сили. Відповідач вселився в будинок позивача після одруження зі згоди останньої та проживав як член сім`ї власника, однак після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим будинком. Однак, після розірвання шлюбу та фактичного припинення будь-яких шлюбних відносин, відповідач відмовився звільнити цей житловий будинок та подовжує фактично проживати в ньому попри волю позивача, чим порушує права останньої. Таким чином позивач, вказуючи, що сервітут у вигляді права відповідача користуватися будинком, який на праві власності належить позивачу, припинився 23.01.2023р., а оскільки відповідач відмовився звільнити вказаний будинок, створює конфліктні ситуації, вчиняє домашнє насильство, позивач звернулася до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді від 08.06.2023р. відкрито провадження по даній справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк на надання відзиву. Ухвалою суду від 26.10.2023р. підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. Відзив на позовну заяву відповідачем у встановлений судом строк наданий не був, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Сизько Д.Б. вимоги позовної заяви підтримав повністю, на задоволенні позову наполягав з підстав, які вказані у ньому. Відповідач [PERSON] , приймаючи участь у судових засіданнях, пояснював суду, що у його власності є його будинок, однак вказаний будинок не має господарських споруд, які потрібні йому для утримання домашньої худоби, а тому він використовує приміщення своєї колишньої дружини, проти задоволення позову заперечує. Представник відповідача адвокат Побиванець Ю.В., приймаючи участь у минулих судових засіданнях, пояснював суду, що сторона відповідача не заперечує права власності позивача на вказаний у позовній заяві будинок, однак доводи, якими мотивована вказана позовна заява є необґрунтованими, оскільки позивач фактично знаходиться закордоном, а тому її права ніяким чином не порушуються, оскільки вона фактично будинком не користується. Відповідач використовує лише приміщення сараю вказаного будинку для утримання домашньої худоби. У подальшому відповідач та його представник у судове засідання 23.04.2024р. не з`явилися, однак від представника відповідача, адвоката Побиванця Ю.В., через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача. Проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. За клопотанням представника позивача судом було допитано свідка [PERSON] , яка у судовому засіданні пояснила суду, що вона є матір`ю позивача [PERSON] , якій вона подарувала будинок по [ADDRESS] . Позивач та відповідач проживали однією сім`єю, однак між ними траплялися часті сварки, відповідач застосовував фізичне насильство, ображав її дочку. З часом позивач через дії відповідача змушена була виїхати з будинку. Відповідач в приміщені сараю тримає не менша 20 свиней, самим будинком не користується, за комунальні послуги не платить. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Судом встановлено, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , що стверджується договором дарування житлового будинку від 28.11.2012р., посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Перкалюк С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1640, та витягом про державну реєстрацію прав №36937521 від 24.12.12р. Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] позивач уклала шлюб із [PERSON] , після реєстрації якого прізвище дружини змінено на Штендюх. Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , який народився [INFO] є [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до даних будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , місце проживання [PERSON] було зареєстровано за вказаною адресою 19.03.2014р. Згідно зінформацією відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Золотоніської міської ради, яка надана на запит суду в порядку, визначеному ст. 187 ЦПК України, [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання з 16.03.2023 за адресою [ADDRESS] . Згідно з рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.12.2022р., справа №695/2910/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В судових засіданнях сторони не ставили питання щодо оспорення права власності позивача на вказаний будинок, таким чином суд здійснює розгляд даного спору в межах заявлених позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності, визначеному ст. 13 ЦПК України. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Суд зазначає, що під час судового розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач використовує будинковолодіння позивача лише для утримання домашньої худоби, при чому дозвіл на таке утримання останній не отримував, фактично відповідач у вказаному будинку не проживає Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Таким чином, аналізуючи норми вказані вище, можна прийти до переконання, що право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, має похідний характер від прав власника. Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказують на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Судом встановлено, що спільне проживання позивачки та відповідача є не можливим, у них наявні неприязні відносини, а відповідач використовує господарську споруду будинковолодіння позивача лише для тримання домашніх тварин, має у власності особистий будинок, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за №331643614. Таким чином, відповідач хоча фактично не проживає у будинку позивача, однак продовжує користуватися не житловим приміщенням, що належить позивачці на праві власності, що порушує її права, як власника нерухомого майна. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наданими сторонами доказами підтверджено, що позивачка є власником спірного будинку, у якому не проживає, в тому числі через використання будинковолодіння відповідачем. За таких умов подальше спільне проживання тиа користування будинком є неможливим, а припинення конфлікту можливо досягнути виключно шляхом усунення можливості його використання відповідачем. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету. У зв`язку з чим суд вважає, що пред`явлений позивачем позов до відповідача є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відлповідно до ст.. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved