Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

представник позивача [PERSON] адвокат Медвідь В.О. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Друга Львівська державна нотаріальна контора, у якому просить визнати за позивачем право власності на 7/8 частки житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 84,5 кв.м. під літ «А-1» в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивні вимоги обґрунтовує тим, що батьки сторін померли, батько [PERSON] помер [INFO] , а мати [PERSON] [INFO] . На час смерті [PERSON] належало 7/8 частини будинку [ADDRESS] Рудно та після її смерті відкрилась спадщина. Крім цього, співвласником даного будинку є позивач [PERSON] , якому належить 1/8 частина будинку [ADDRESS] . Позивач постійно проживає у вказаному будинку та здійснює догляд утримання будинку. Натомість, відповідач [PERSON] , який є братом позивача, не проживає у даному будинку та не проживав із спадкодавцем на момент смерті мами. Таким чином, просить позов задовольнити. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача адвокат Медвідь В.О. подав суду клопотання, у якому просив проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав суду нотаріально засвідчену заяву, у якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечив проти задоволення позову та просив проводити розгляд справи у його відсутності. Відповідно до змісту п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Враховуючи наведене, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши зібрані по справі докази, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та такі обставини підтверджено матеріалами справи та не заперечені сторонами, що позивач [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , [INFO] є рідними братами, їхніми батьками є [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 10.10.1982 року, виданого нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцями майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] є: дружина [PERSON] на 3/4 частини майна, та син [PERSON] , 1965 р.н., на 1/4 частину майна, які проживають у [ADDRESS] особняк /а.с.14/. Як вбачається із копії реєстраційного посвідчення від 15.03.1983 р., [PERSON] належить 1/8 частки будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.10.1982 року /а.с.15/. Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації експертної оцінки» Львівської обласної ради від 04.06.2020 року, виданої [PERSON] , станом на 29.12.2012 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , якій належить 1/2 та 3/8 частини будинку та [PERSON] , якому належить 1/8 частина будинку /а.с.20/. Із долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що за адресою: [ADDRESS] також зареєстрований [PERSON] . Водночас, згідно долученої до матеріалів справи заяви [PERSON] від 10.03.2021 року, який є братом сторін та проживає за межами України, такий підтвердив, що після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , його брат [PERSON] вступив в управління нерухомим майном - будинком [ADDRESS] , що належав померлій на праві часткової власності, другий брат - [PERSON] , на момент смерті матері проживав разом зі своєю дружиною у с. Зимна Вода Львівської області, в управління спадковим майном не вступав і на залишену після смерті матері спадщину не претендував /а.с.27-30/. Також, до матеріалів справи долучено копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 29.08.2022 року, згідно якої 21.07.1984 року між [PERSON] та гр. [PERSON] Водянською сільською радою Пустомитівського району Львівської області було зареєстровано шлюб. Із моменту реєстрації шлюбу та до моменту розірвання шлюбу 17.09.1987 року [PERSON] постійно без реєстрації проживав за адресою: [ADDRESS] . У зазначений період часу з 21.07.1984 року та по 17.09.1987 рік, гр. [PERSON] , за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] , не проживав та не здійснював жодного догляду чи утримання вказаного житлового будинку /а.с.31, 35/. Також, факт непроживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] Рудно підтверджується долученими до матеріалів справи актами, а саме: згідно акта від 03.03.2021 року, складеного представником Рудненської селищної ради, встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації [ADDRESS] , про що засвідчують сусіди /а.с.42/; згідно акта від 26.08.2022 року, складеного комісією відділу «Офісу Львівської громади у смт. Рудне», в житловому будинку в [ADDRESS] фактично не проживає за місцем реєстрації [PERSON] , 1962 року народження, що засвідчили присутні особи /а.с.43/. Таким чином, суд приймає до увага доводи сторони позивача про те, що на момент смерті [PERSON] спільно з нею проживав її син [PERSON] , який фактично вступив в управління фактичним майном. Встановлені судом обставини не спростовуються відповідачем, натомість відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та вказав, що не має жодних претензій матеріального чи морального характеру до [PERSON] та не має претензій щодо спадкового майна, а саме: 7/8 частки житлового будинку [ADDRESS] , яке залишилось після смерті матері сторін [PERSON] . Відповідно до абз. 3 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української PCP (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його у належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР 1963 року, якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Згідно правового висновку викладеного у постанові ВС від 25.03.2020 року у справі № 305/235/17, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого, самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживати разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до правового висновку викладеного у постанову ВС від 03.03.2021 року у справі № 747/467/18 вбачається те, що Верховний Суд зазначає, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св 19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Крім цього, при виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) зроблено висновок про те, що державна реєстрація спадкоємця у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина 3 статті 1268 ЦК України (як і стаття 549 ЦК УРСР) вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61 -39308св 18), від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження № 61-11488св21)). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч.1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки заява про визнання позову відповідачем подана до початку розгляду справи по суті, суд приходить до переконання, що із відповідача слід стягнути 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору при поданні позову до суду, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути 6218,99 гривень судових витрат.

Outcome: approved