Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить надати дозвіл малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за кордон - до Республіки Болгарія на період з 17.06.2024 по 02.07.2024 включно, без згоди батька [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що 29.07.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2017 у справі №759/14255/16-ц розірвано. Від вказано шлюбу у сторін народилася спільна донька [PERSON] , [INFO] . Донька проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на повному її утриманні. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться. 18.08.2017 Святошинським районним судом м.Києва було видано судовий наказ у справі №759/12159/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.08.2017 і досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . 15.12.2017 старшим державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, на виконання судового наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/12159/17, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER]. У період з 18.06.2024 по 01.07.2024 донька [PERSON] , [INFO] , має їхати до Республіки Болгарія у міжнародний дитячий табір Teen Palace (Тін Палас) на курорті Сонячний Берег. Позивач звернулась до відповідача з письмовими заявами від 20.12.2023 та 12.01.2024 про надання нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а саме - до Республіки Болгарія, з метою оздоровлення дитини, розширення її кругозору та відпочинку в дитячому таборі Болгарії Teen Palace (Тін Палас) на курорті Сонячний Берег. Згідно з програмою відпочинку, дата заїзду - 18.06.2024, дата виїзду - [INFO] . У вартість відпочинку входить проїзд комфортабельним автобусом до дитячого табору. Дата виїзду з України - 17.06.2024, дата в`їзду в Україну - 02.07.2024. Даний відпочинок за кордоном сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному, інтелектуальному розвитку як особистості. Як вказано у позові, відповідачем було отримано, але проігноровано вказані заяви позивача, а тому у позивача існують труднощі в отриманні від батька дитини дозволу на тимчасове вивезення доньки за кордон. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Заяв по суті справи до суду не надійшло. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та засобами мобільного зв`язку, причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач і відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується змістом копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.07.2012 (а.с. 28). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2017 у справі №759/14255/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 26). 18.08.2017 Святошинським районним судом м.Києва видано судовий наказ у справі №759/12159/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.08.2017 і досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а.с. 29). 15.12.2017 старшим державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, з метою примусового виконання судового наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/12159/17, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] (а.с. 31, 32). Відповідно до змісту позову, у період з 18.06.2024 по 01.07.2024 запланований виїзд дочки [PERSON] , [INFO] , до Республіки Болгарія, у міжнародний дитячий табір Teen Palace (Тін Палас) на курорті Сонячний Берег. Згідно з програмою відпочинку у міжнародному дитячому таборі Teen Palace (Тін Палас) на курорті Сонячний Берег, дата заїзду - 18.06.2024, дата виїзду - 01.07.2024 . У вартість відпочинку входить проїзд комфортабельним автобусом, проживання, харчування, анімаційна програма, користування басейном, супровід керівником групи, медичне страхування (а.с. 38-41). 21.12.2023 та 12.01.2024 [PERSON] направляла відповідачу заяви по надання нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини (а.с. 33-37, 42-46), які залишились без реагування з боку батька дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява №2091/13) ЄСПЛ установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за статтею 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок виїзду дітей за межі України регулює стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17, позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 07.09.2022 у справі №463/6501/21. З урахуванням установлених судом обставин у даній справи, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за дитини за кордон відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд доходить висновку, що такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.09.2021 в справі №537/2826/20-ц, від 27.07.2022 в справі №303/2476/20. Суд враховує, що виїзд дитини за кордон відповідатиме її найкращим інтересам, сприятиме оздоровленню та розширенню світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дівчинки як особистості, чим і керується суд під час розгляду цієї справи. У матеріалах справи відсутні докази наявності підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд. Разом з тим, як вже зазначалось, відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. У позові [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька просить надати малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , однак така вимога не відповідає диспозиції частини 3 статті 313 ЦК України, оскільки малолітня дитина не має права самостійно виїжджати за кордон та виїзд малолітньої дитини за кордон має здійснюватись у супроводі батьків або осіб, які уповноважені ними, отже дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька може бути надано позивачу, та такий виїзд дитини має бути здійснено у супроводі матері або осіб, які уповноважені нею. Отже, з урахуванням приписів ст. 2, 5 ЦПК України, позов підлягає до часткового задоволення, а саме шляхом надання дозволу [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , - до Республіки Болгарія на період з 17.06.2024 по 02.07.2024 включно, у супроводі матері [PERSON] або в супроводі осіб, які нею уповноважені, без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] . Нормами частини 1, 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У позові позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у сумі 5 299,00 грн. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження надання правничої допомоги долучено наступні документи: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Мехедок Т.С., ордер на надання правничої (правової) допомоги, договір №20/12-23 про надання правничої допомоги від 20.12.2023, додаткову угоду №1 від 20.12.2023, у якій наведений розрахунок розміру гонорару на суму 5 299,00 грн, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 12.02.2024 до договору №20/12-23 про надання правничої допомоги від 20.12.2023, який містить детальний перелік виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, рахунок №12/02-24 від 12.02.2024 на оплату правничих послуг, відповідно до яких вартість наданих послуг становить 5 299,00 грн, рахунок №12/02-24 від 12.02.2024 на оплату правничих послуг, квитанцію про сплату наданих послуг позивачем на суму 5 299,00 грн. Частинами 4, 5 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач своїм право заявити клопотання про зменшення розміру судових витрат не скористався. З огляду на положення статті 141 ЦПК України та зважаючи на обгрунтованість позову по суті, суд покладає на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи - витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 299,00 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн.

Outcome: partial