Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

04 березня 2023 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області від Жовтневого районного суду м. Харкова за підсудністю надійшли матеріали вищевказаної цивільної справи про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] [INFO] народила сина [PERSON] . Відомості про батька дитини записані у відповідності до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Після народження дитини мати належного догляду дитині не надавала, не піклувалася про нього. За станом здоров`я дитину було госпіталізовано до КНП «Міська дитяча лікарня №5» Харківської міської ради. Матір дитину не відвідувала, станом здоров`я не цікавилась та бажання забрати дитину до дому не виявила. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.10.2023 року №509, малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Харківської області від 04.12.2023 року №616, встановлено опіку на [PERSON] , та призначено опікуном [PERSON] . Мати самоусунулась від виховання та утримання сина, що свідчить про її байдуже ставлення до своєї дитини, до її долі, розвитку, здоров`ю та життю в цілому. В зв`язку з чим позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів її доходів, але неменше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до його повноліття. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Побережська Ю.Г. в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила провести судове засідання за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі відсутності відповідача , проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. З заявою про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталася, відзив на позов не подала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила провести підготовче судове засідання за її відсутності та призначити справу до судового розгляду. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надала, також не подала відзив на позовну заяву тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. [INFO] [PERSON] народила дитину [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері), що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Четвертим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 19.12.2023 року та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України. Згідно протоколу тимчасового вилучення дитини з небезпечного середовища від 20.07.2023 року, на підставі визначення оцінки рівня безпеки дитини як «дуже небезпечно» [PERSON] , [INFO] тимчасово вилучено з небезпечного середовища за адресою: [ADDRESS] та влаштовано до Комунального некомерційного закладу «Міська дитяча клінічна лікарня №24» Харківської міської ради. Згідно Акту закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я від 14.09.2023 року вбачається, що в медичному закладі Комунальне некомерційне підприємство «Міська дитяча лікарня №5» Харківської міської ради виявлена покинута дитина - [PERSON] , [INFO] , яка була госпіталізована до закладу охорони здоров`я матір`ю [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.10.2023 №509 про надання, втрату дітьми статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Із листа адміністрації КНП «Міська дитяча лікарня №5» Харківської міської ради наданої начальнику служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, вбачається, що з серпня 2023 року батьки [PERSON] його не відвідували, станом здоров`я не цікавились та бажання забрати дитину додому не виявляли. Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний і розумовий розвиток дитини, [PERSON] , [INFO] має захворювання: синдром гіпермобільності суглобів, наружна ротаторна установка нижніх кінцівок та органічне ураження центральної нервової системи. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 04.12.2023 №616 «Про встановлення опіки, піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, призначення фізичних осіб їх опікунами, піклувальниками, звільнення фізичних осіб від обов`язків опікуна» встановлено опіку над [PERSON] , [INFO] , та призначено опікуном [PERSON] . Актом обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що житло складається з 3-х кімнат. Санітарний стан житла добрий. За адресою проживають: [PERSON] , власниця, [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Для дитини виділено окрему кімнату, в якій дитяче ліжко, комод з речами, манеж, багато іграшок, всі речі за розміром, сезоном, в наявності стілець для годування, дитяча гігієна, ванночка, коляска. Для повноцінного розвитку та виховання дитини, опікуном створені всі належні умови. Згідно листа лікаря-нарколога від 10.08.2023 №1717, [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , знаходилась на обстеженні та лікуванні у наркологічному відділенні №5 КПН ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 31.07.2023 року по 10.08.2023 року, з діагнозом: вживання алкоголю зі шкідливими наслідками. Із висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , від 26.01.2024 №55, вбачається, що діючи в інтересах дитини Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачка дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини [PERSON] , мати за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклуються про стан її здоров`я, хоча мали б це робити, тобто по своїй вині ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, зважаючи на те, що у вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч.1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою, для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини, в її же інтересах, враховуючи висновок органу опіки та піклування, дослідженні докази в судовому засіданні, суд приходить до висновку, за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина, що на думку суду, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її належному вихованню і розвитку. Разом з тим, суд звертає увагу відповідачки на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 6 ст. 164 Сімейного кодексу України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили направляється судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи, що відповідачкою доказів неможливості утримувати сина через стан здоров`я, наявності інших осіб на утриманні або інших обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, не надано, а також враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини,суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.02.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів не є надмірним та є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України, та має забезпечити право малолітнього [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Разом з цим, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Приймаючи до уваги вимоги ч.6 ст.141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги немайнового (позбавлення батьківських прав) та майнового (стягнення аліментів) характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 6056 гривень.

Outcome: approved