Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

У грудні 2020 позивачка, інтереси якої представлені адвокатом звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила в порядку поділу майна подружжя, визнати за позивачкою право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач за первісним позовом зазначила, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з 2014, спільне домашнє господарство з того часу ними не ведеться, проте сторони разом із дитиною проживають у спірній квартирі. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.09.2020 шлюб між сторонами розірвано. Зазначає, що відповідач є пенсіонером, інвалідом другої групи, з 1995 року відповідач хворіє на розсіяний склероз, не працює, єдиним джерелом доходу якого є пенсія. Вказує, що за час перебування в шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на відповідача та автомобіль HondaCR-V ([NUMBER]), д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований на відповідача, та який в подальшому його продав без згоди позивача. Зазначає, що позивач купувала набуте у шлюбі спірне майно за особисті кошти, отримані нею від відчуження належного їй на праві особистої приватної власності майна, набутого у спадщину, в порядку спадкування, а також грошових коштів, отриманих нею від її батьків. Крім того, що позивач має дохід від здачі в оренду належного їй особистого нерухомого майна. Вказує, що позивачем було отримано особисті кошти, внаслідок продажу належної їй квартири [ADDRESS] . Крім того, позивачем були отримані кошти в якості подарунку від її батька [PERSON] , який продав належну йому квартиру. Також позивачем було отримано особисті кошти внаслідок продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2021 вищевказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, які були усунені представником позивача 04.02.2021. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.09.2020 за заявою представника позивача вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,45 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] .. 01.06.2021 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача за первісним позовом подано зустрічну позовну заяву, мотивуючи яку, зазначено, що він перебував у шлюбі з позивачем за первісним позовом з 04.10.1997 року по 25.09.2020 року. У період шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS] . Вказує, що позивач по первісному позову вводить суд в оману, зазначаючи те, що відповідач за первісним позовом за час всього сімейного життя не працював, оскільки його хвороба не була перешкодою у праці, він працював, отримував дохід, брав участь в утриманні родини. Зазначає, що спірна квартира була придбана на спільні кошти подружжя і є спільною сумісною власністю. Крім того, спірна квартира була предметом застави за кредитними зобов`язаннями та предметом іпотечного договору, що спростовує обставини, на які посилається [PERSON] у первісному позові, та підтверджує факт того, що спірна квартира набута за спільні кошти подружжя і є спільною сумісною власністю. Оскільки сторони не можуть дійти згоди про добровільний поділ майна, то позивач за зустрічним позовом просив поділити майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , виділивши йому у власність останньої. Ухвалою суду від 08.06.2021 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Замінити призначене судове засідання для розгляду справи по суті на підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.02.2023 прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду. 19.02.2024 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивачка за первісним позовом не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, подала заяву, в якій розгляд справи просила проводити за її відсутністю. Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, проти первісного позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов просила задовольнити, виходячи з обставин, викладених у ньому. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 04.10.1997 між сторонами у даній справі було укладено шлюб, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.09.2020 (Справа №761/34596/19). Відповідно до Свідоцтва про право власності від 03.08.2006 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 1414-С/КІ від 26.07.2006 року квартира [ADDRESS] ,належить на праві приватної власності [PERSON] .. Квартира складається з двох кімнат, житловою площею 35,10 кв.м., загальною площею 109,50 кв.м. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, Постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України. Так, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Спростовуючи поширення на квартиру [ADDRESS] правового режиму спільної сумісної власності, позивач за первісним позовом звернулась до суду із позовними вимогами, посилаючись на те, що зазначену квартиру набуто за кошти, що були отримані нею від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] та продажу належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, дійсно, судом встановлено, що позивачу за первісним позовом на підставі договору дарування, посвідченого 19.12.2003 приватним нотаріусом КМНО Тверською І.А., за реєстровим № 9832, належала квартира [ADDRESS] . Також їй на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудик І.В. 09.07.2002 за р.№2946, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12.08.2002 за №8610, належала на праві власності квартира [ADDRESS] . Як встановлено, квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] за ціною у загальній сумі 5000,00 грн,за договором купівлі-продажу від 03.12.2003, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А., зареєстрованим в реєстрі за №5-6924. 29.11.2007 [PERSON] та [PERSON] була продана на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПНКМНО Мойсеєнко Т.О. , квартира [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] 14.04.2011 за договором купівлі-продажу, посвідченим ПНКМНО Тетерською О.Ю. , за 438312 грн, що за курсом НБУ станом на день укладення договору становило 55000 доларів США. Однак, позивачем за первісним позовом не підтверджено належними та допустимими доказами, що отримані від реалізації квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] кошти були витрачені на придбання спірної квартири. Так само як і не надано будь-яких даних відносно того, що кошти від продажу квартири подружжям [PERSON] - батьками [PERSON] , були використані для придбання спірної квартири. Більш того, договори купівлі-продажу, а саме: від 29.11.2007, 14.04.2011, не можуть взагалі слугувати на підтвердження того, що кошти від реалізації об`єктів нерухомості за даними договорами були внесені на придбання квартири, яка є предметом спору, оскільки вони були укладенні вже після придбання квартири [ADDRESS] . Крім того, згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформованої 14.02.2022, оціночна вартість об`єкта, а саме: квартири [ADDRESS] , складає 7131083,00 грн; рік введення в експлуатацію будинку - 2006. За таких обставин кошти, отримані від продажу кв. [ADDRESS] , сумі 5000 грн не є співрозмірними вартості спірної квартири Так само позивачем за первісним позовом не підтвердженобеззаперечними та достатніми доказами те, що джерелом коштів, необхідних для придбання спірної квартири, не міг бути прибуток подружжя.Між тим, [PERSON] на підтвердження того, що він працював на момент купівлі спірної квартири надана трудова книжка, оформлена на його ім`я. Разом з тим, запис в Єдиний реєстр юридичних осі, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо [PERSON] внесений тільки 26.09.2018 ідоказів щодо зворотного суду не надано. Отже, позивачем за первісним позовом не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що спірна квартира придбана саме за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін. Верховний Суд у Постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, враховуючи вищезазначене суд вважає, що позивачем за первісним позовом не спростовано презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, та, виходячи з того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, про задоволення зустрічного позову, а саме, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнання за відповідачем за первісним позовом права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Питання судових витрат судом вирішено відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved