Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про зміну розміру аліментів, вказавши, що згідно з судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 29.05.2023 року на її користь з відповідача стягуються аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.05.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте, стверджує позивач, у зв`язку зі зміною вікових потреб дитини розмір стягуваних із відповідача аліментів на даний час є незначним та не забезпечує поточних потреб дитини, а оскільки відповідач будь-яким іншим чином участі в утриманні сина не приймає, хоча являється працездатним, тому є спроможним сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі. У зв`язку з цим просить змінити розмір аліментів з 1/4 частки всіх можливих видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 30000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. Ухвалою судді від 15.08.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Представник відповідача адвокат Каращук Ю.І. 29.08.2023 року надав до суду відзив. Зазначив, що 90% позовних вимог відносяться до додаткових витрат які вже призначені за рішенням суду про стягнення аліментів, які відповідач сплачує. [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, а тому порядок стягнення аліментів визначається згідно ч. 2 ст. 195 СК України виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Крім того, відповідач є уродженцем тимчасово окупованої території та не має свого житла, тому має сплачувати кошти на оренду. Він ніколи не відмовлявся сплачувати аліменти, але в межах діючого законодавства та з врахуванням статусу ФОП на єдиному податку. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути витрати на професійну правову допомогу. Позивач [PERSON] 12.09.2023 року надала до суду відповідь на відзив. Зазначила, що відповідач затягував термін переразування аліментів тому, що мав можливість їх сплачувати у добровільному порядку. Просила позов задовольнити та відмовити у задоволенні судових витрат. Позивач [PERSON] 28.11.2023 року подала до суду уточнену позовну заяву про зміну способу стягнення аліментів в якій просила змінити спосіб стягнення аліментів з 1/4 частки всіх можливих видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 30000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини та витрати на правничу допомогу. Представник відповідача адвокат Каращук Ю.І. 18.12.2023 року подав до суду відзив на уточнену позовну заяву. Зазначає, що відповідач сплачує аліменти та надає матеріальну допомогу. Позовна вимога про стягнення у розмірі в 30000грн. необгрунтована та завелика. Більшість витрат, які описані в позові є додатковими витратами на дитину, зокрема дієта, відвідування басейну, різних секцій, приватної школи. Крім того, позивачкою не було додано доказів на підтвердження наявності у відповідача відповідного рівня доходів, що дасть йому можливість сплачувати аліменти в такому розмірі. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути витрати на професійну правову допомогу. Ухвалою судді від 19.02.2024 року продовжено строк підготовчого провадження. Ухвалою судді від 11.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Як вбачається з наявної в матеріалах справи заяви, представник позивача просила проводити розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін є син [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2023 року. Відповідач є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08 жовтня 2016 року Подільським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис №2626. Згідно з судовим наказом від 29.05.2023 року, виданим Вишгородським районним судом Київської області, з [PERSON] стягуються аліменти на користь позивача на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) щомісячно платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.05.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. З копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 71982276 від 09.06.2023 року старшим державним виконавцем Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Орленко М.М вбачається, що останнім розглянута заява [PERSON] про примусове стягнення з [PERSON] та постановлено відкрити виконавче провадження з виконання судового наказу №363/2754/23 від 30.05.2023 року. Згідно договіру про надання послуг для здобувачів повної загальної середньої освіти 02.10.23 з ТОВ «Київський ліцей ЛідерШип» дитина [PERSON] навчається. Вартість навчання в цьому закладі становить 15000 грн. на місяць. Позивач сплачує навчання про що надано платіжні інструкції на підтвердження оплати освітніх послуг 27.08.23, 04.09.23, 05.10.23, 06.11.23, 01.07.23 року. Як вбачається з висновку психіатра [PERSON] від 01.09.2023 року та висновку психолога [PERSON] від 16.10.2023 року дитина [PERSON] має розлад активності та уваги, нічні жахи, задля корекції поведінкових особливостей дитини, їй рекомендовано відповідну дієту, відвідування секцій східних, єдиноборств, басейну. З виписки з ЄДРЮО, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань, відповідач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Відповідно виписки АТ КБ "Приватбанк" по рахункам останнього в період з 01 січня 2021 року по 20 лютого 2024 року надходження становлять 4 540 872,43грн. З`ясовуючи наявність підстав для зміни способу стягнення та розміру аліментів суд враховує наступне. Так, згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 182 СК Українипри визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже ,Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184,192 СК України. Вирішуючи спір, суд враховує, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням, в зв`язку зі зміною матеріального становища позивачки через збільшення витрат на утримання дитини є недостатнім для забезпечення належного розвитку дитини, водночас стягувач бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у твердій грошовій сумі. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, стан здоров`я дитини, постійні витрати позивача на лікування дитини, яке проводиться на постійній основі, особливості її харчування та навчання, враховуючи платоспроможність відповідача, який здійснює підприємницьку діяльність, відсутність підтверджень щодо наявності витрат на утримання їм майна або витрат за станом здоров`я, інших витрат, які б підтверджували неможливість сплачувати аліменти на утримання дитини, суд вважає вірним змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі на користь позивача на утримання його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 20000 гривень щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стосовно доводів позивача про відвідування дитиною розвиваючих гуртків, то позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, в порядку, передбаченому ст. 185 СК України. Крім того, суд зазначає, що витрати на навчання, засоби та навчальні матеріали, харчування та проїзд, оплату одежі та взуття мають покриватися за рахунок аліментних платежів здійснених відповідачем на утримання їх спільної неповнолітньої дитини та позивачем пропорційно у рівних частках. Визначений розмір аліментів є достатнім та відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у разі задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів новий розмір аліментів сплачується з дня набрання рішенням законної сили. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача та відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами. Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі № 922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Таким чином, належним документом, який би підтверджував факт здійснення оплати витрат на правничу допомогу є саме квитанції, платіжні доручення та інші первинні документи, в яких зазначено на підставі чого та за яку послугу відповідна особа здійснює оплату. Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові КАС ВС у справі № 440/4206/19 від 15 лютого 2021 року. У вказаній постанові Суд вказав на те, законодавством України, яким врегульовано діяльність адвокатури в Україні чітко не зазначено про вимоги щодо документа, котрий би свідчив про проведення платіжної операції з оплати правничих послуг. Тим не менш, кожна особа, яка звертається до суду із вимогою про відшкодування витрат на правничу допомогу зобов`язана довести факт реальності понесення таких витрат, що підтверджується відповідними платіжними документами, які згідно законодавства підтверджують проведення платіжної операції. Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КЦС ВС у справі № 671/1957/20 від 27 липня 2021 року, в якій Суд визначив, які документи є підставою для доведення факту здійснення витрат на правничу допомогу. КЦС ВС вказав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Як вбачається з матеріалів справи, з метою визначення судових витрат та їх стягнення у судовому порядку представник позивача та відповідача надали до суду договір про надання правничих послуг, ордер на надання правничої допомоги та свідоцство про право на заняття адвокатською дійльністю. Таким чином, представниками позивача та відповідача не було доведено факту реального понесення витрат на правничу допомогу належними та допустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які рахунки на оплату або ж платіжні інструкції, котрі би свідчили про факт здійснення оплати сторін за надані правничі послуги. Таким чином, суд в розумінні положень ст. 137 ЦПК України, не вбачає підстав для задоволення вимог представника позивача та представника відповідача щодо стягнення з іншої сторони судових витрат з надання правничої допомоги. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 715,73 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved