Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області,? ? про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог вказав, що [INFO] померла його баба - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 02 серпня 2023 року Царичанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Після її смерті залишилось спадкове майно: житловий будинок [ADDRESS] . Фактично він проживав із померлою, що підтверджується довідкою про його місце проживання. Спадщину після смерті [PERSON] він прийняв, однак свої права не оформив в установленому законом порядку. Весь час після смерті баби він фактично проживає у вказаному житловому будинку, підтримує його у придатному для проживання стані, несе витрати за комунальні послуги. Його мати спадщину у визначеному законом порядку та строки не приймала. 23.07.2023 року від його матері йому стало відомо, що вона звернулась до Царичанської державної нотаріальної контори за оформленням спадщини на житловий будинок [ADDRESS] , що належало його бабі і яке фактично належить йому. Мати його права на спадкове майно не визнає. У видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено. На підставі викладеного, прохає визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою судді від 25.08.2023 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області,? ? про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкуванняз призначенням в підготовче судове засідання та? ? витребувановід державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Фрізен Наталії Юріївни належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та витребувано від? ? КП "Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.11.2023 року по вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та зазначив, що на території земельної ділянки зареєстровано два домоволодіння: [ADDRESS] , який належить його бабусі та [ADDRESS] , який належить його матері. Коли бабуся переїхала в будинок по [ADDRESS] , він з родиною переїхав в будинок бабусі по [ADDRESS] . Він на момент смерті бабусі був зареєстрований та проживав з нею. Потім з 2006 - 2007 рік він переїхав проживати за іншою адресою. В 2010 році він повернувся та знову зареєструвався, але по [ADDRESS] . Вказав, що цей будинок він повністю відремонтував, оскільки будинок був непридатний до проживання. Спочатку у нього з матір`ю була домовленість, що будинок бабусі вона віддасть йому, але потім вони посварилися та мати забрала в нього документи на будинок. Поховання бабусі повністю оплатив він, та після її смерті він зробив у будинку ремонт, добудував кочегарку, технічне приміщення та гараж. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що [PERSON] це баба позивача. В неї був будинок по [ADDRESS] . З нею проживав позивач. Він значно покращив якість цього будинку, вклав у ремонт значні кошти. Спадщину прийняв вступом у володіння майна, а тому одразу після смерті бабусі до нотаріуса не звертався. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що на подвір`ї її батьків вони побудували новий будинок з адресою: [ADDRESS] . Її матері належить будинок по [ADDRESS] , де остання проживала. Перед смертю вона забрала матір до себе, щоб доглядати, та зареєструвала за своєю адресою. Позивач переїхав проживати у будинок її матері та згодом там зареєструвався. Після смерті матері вона не зверталась із заявою про прийняття спадщини, оскільки в неї було фактичне прийняття спадщини. Матір склала на неї заповіт. Вона прийняла спадщину та хотіла успадкувати будинок матері, однак її син звернувся з даним позовом і нотаріус не може видати їй свідоцтво до вирішення спору. Представник відповідачки адвокат Скопіч А.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що існує складений заповіт на відповідачку. Відповідачка є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та прийняла спадщину спільним проживанням. Представник третьої особи Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі нотаріуса. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] її брат, а відповідачка її мати. Вона проживає окремо від них з 2008 року. До цього часу вона проживала за адресою: [ADDRESS] з матір`ю. З ними проживала до смерті останні 2-3 роки бабуся. Спочатку брат проживав з ними, а бабуся проживала по [ADDRESS] у своєму будинку, але коли брат одружився, вирішили, що він переїде до бабусі, а бабуся до них. Бабуся була зареєстрована по [ADDRESS] та за нею доглядала мати. Брат проживав по [ADDRESS] . Він переобладнав будинок, поставив паркан між будинками. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, з`ясувавши правову позицію сторін та їх представників, заслухавши свідка,? ? перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та їх взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [INFO] померла бабуся позивача та мати відповідачки - [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане Царичанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 02.08.2023) (а.с.8). Згідно довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 07.02.2023 року №385/02-21, [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] з 21 вересня 1995 року по день смерті. На день смерті разом з нею була зареєстрована та постійно проживала [PERSON] , [INFO] , починаючи з 17 квітня 1985 року і по цей час (а.с.48 зворот). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] . 18 серпня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Фрізен Н.Ю. із заявою? ? про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.55). 18 серпня 2023 року? ? [PERSON] отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з тим, що після смерті спадщину він не прийняв, заяву про прийняття спадщини не подавав, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, фактично в управління або володіння спадковим майном не вступав, тому термін для прийняття спадщини пропустив. Крім того, відсутні документи для встановлення родинних відносин з померлою та у померлої є спадкоємець, який прийняв спадщину (а.с.31). Згідно заповіту посвідченого 12 червня 1992 року державним нотаріусом першої Царичанської державної нотаріальної контори Любчич Г.Ф., [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с.49). [PERSON] - мати позивача (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 09.12.1973р.) та відповідачка по справі 12 липня 2023 року звернулась до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою? ? про прийняття спадщини (а.с.43). Згідно інформації КП "Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради" від 18.01.2023 року №17, відповідно до матеріалів інвентарної справи станом на 31.12.2012 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] згідно свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя 1/2 частина житлового будинку від 14 жовтня 1976 року посвідченого державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори, реєстровий №758. Зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації в книзі №5, за номером запису 610. Зареєстровано за [PERSON] 1/2 частина житлового будинку згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1976 року, посвідченого державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори, реєстровий №757. Зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації в книзі №5, за номером запису 610 (а.с.9). Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] виготовлено 10.07.2023р., замовник [PERSON] (а.с.12-14). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 серпня 2023 року, оціночна вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ? ? - 332 674.37 грн, оціночна вартість поліпшень 247 817.12 грн., оціночна вартість земельної ділянки 84 857.25 грн. (а.с.28-30). До матеріалів справи додано? ? інвентаризаційну справу на буд. [ADDRESS] (а.с.65-96). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином з врахуванням того, що спадщина відкрилася 16 січня 1996 року, на спірні правовідносини поширюються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем;? ? вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.? ? Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з? ? моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він? ? фактично? ? вступив? ? в? ? управління? ? або? ? володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній? ? конторі? ? за? ? місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті? ? дії? ? повинні? ? бути? ? вчинені? ? протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на момент смерті спадкодавця- 16.01.1996), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Отже, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особа, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, повинна довести цей факт у суді шляхом подання будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги. Як встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] є донькою померлої [INFO] [PERSON] , тобто є спадкоємцем першої черги, та на її користь останньою складено заповіт. На момент смерті спадкодавець [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] , разом з відповідачкою [PERSON] . Таким чином, в судовому засіданні встановлений факт прийняття спадщини відповідачкою [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] відповідно до вимог вищевказаних нормативних актів. Позивач та його представник в обґрунтування заявлених позовних вимог в судовому засіданні посилаються на те, що на час відкриття спадщини позивач проживав разом зі своєю бабусею та був зареєстрований у спадковому житловому будинку, а тому фактично вступив в управління спадковим майном, оскільки повністю відремонтував будинок, який був непридатний до проживання, після смерті спадкодавця добудував кочегарку, технічне приміщення та гараж. Поміж тим, відповідно до вимог ст.529 ЦК УРСР право на спадкування у онуків виникає виключно у разі смерті їх батьків спадкоємців, у зв`язку з чим в даному випадку у позивача не виникло право на спадкування майна після смерті його бабусі. Більш того, позивач не надав суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що він дійсно протягом шести місяців після смерті бабусі фактично вступив у володіння та користування спадковим майном, оскільки відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади, позивач зареєстрований у спадковому будинку за адресою: [ADDRESS] , лише з 16.09.2010. Також, не надано суду доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем на момент смерті останнього. Поміж тим, з матеріалів спадкової справи № 114/2023 року вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом тільки 18.08.2023 року, тобто більше ніж через двадцять сім років після відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі№ 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18). Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищезазначеного, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання за ним права власності на спадкове майно, та судом таких обставин не встановлено, а тому у задоволенні позову з заявлених підстав позивачем слід відмовити за його безпідставністю та необгрунтованістю. Щодо заявленого в ході судового розгляду справи клопотання відповідачки [PERSON] - адвоката Скопіч А.В. про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд не дає оцінки щодо строку позовної давності з огляду на таке. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. У ході розгляду справи представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Скопіч А.В. було подане клопотання про стягнення з позивача на користь відповідачки понесені останньою витрати на оплату правової допомоги в сумі 10 000,00 грн. та долучив докази, що підтверджують понесення відповідачкою витрат на правничу допомогу.? ? Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Представником відповідачки на підтвердження понесення [PERSON] витрат на адвоката надано: договір про надання правничої допомоги адвокатом від 04.10.2023 року, укладений між відповідачкою [PERSON] і адвокатом Скопіч А.В.; ордер адвоката серії ДП № б/н від 04.10.2023 року про надання правової допомоги за Договором про надання правничої допомоги адвокатом від 04.10.2023 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1881 від 08.07.2008 року; розрахунок вартості надання правової допомоги від 10.10.2023 за Договором про надання правничої допомоги адвокатом від 04.10.2023 року, згідно якого відповідачці надаються наступні послуги на суму 10 000,00 грн., з яких: 2 000,00 грн. - консультаційні роботи; 1 000,00 грн. - ознайомлення з матеріалами справи; 2 000,00 грн. - аналіз та збір доказів та 5 000,00 грн. - представництво інтересів клієнта в суді;?Акт прийому-передачі від 10.10.2023 виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги адвокатом від 04.10.2023 року на загальну суму 10 000,00 грн., а також прибутковий касовий ордер від 10.10.2023 про отримання адвокатом Скопіч А.В. від [PERSON] гонорару в сумі 10 000,00 грн. за Договором про надання правничої допомоги адвокатом від 04.10.2023 року (а.с.110, 111, 113-115, 154).? ? Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо вимог відповідачки про стягнення з позивача понесених витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., та вважали, що стягненню підлягає сума в розмірі 3 000,00 грн. Як убачається з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі №910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18), якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підставі викладеного, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерію значності справи для відповідачки, враховуючи недопустимість надмірного тягаря для іншої сторони, що буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки, в сумі 6 000, 00 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: approved