Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Позивач 27.10.2021 звернувся до суду з вищевказаним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані комунальні послуги, та в обґрунтування заявлених вимог зазначав наступне. Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.02.2017 року по 31.07.2021 року надав послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води на суму 33168,89 грн. у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , де мешкають відповідачі, які за вказаний період сплатили 101,33грн., тому станом на день подачі позову до суду сума заборгованості за вказаний період складає 33067,56 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів у судовому порядку, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку зі зверненням із позовом до суду в розмірі 2270,00 грн. Заочним рішенням від 28.02.2022 позовні вимоги були задоволені, стягнуто в солідарному порядку з відповідачів заборгованість в розмірі 33\~067,56 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 15.01.2024 заочне рішення від 28.02.2022 було скасовано за заявою відповідача [PERSON] та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, просила задовольнити, строки позовної давності не застосовувати, оскільки строки були призупинені через ковід. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Ковтун В.І. в судовому засіданні, просили задовольнити позовні вимоги частково, стягнути з урахуванням позовної давності заборгованість тільки з [PERSON] . Зазначили, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою надання послуг. Заслухавши сторін, всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню частково на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ст.ст.67,68 ЖК України, наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Статтею 64\~ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, що проживають спільно з ним, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з договору найму житлового приміщення. За правилами ст.\~19\~Закону України\~«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Споживач згідно ч. 3ст.\~20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За нормами ст. 32 Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. За змістом ч. 3 ст.\~24\~Закону України\~«Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Судом встановлено наступне. Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.02.2017 року по 31.07.2021 року надав послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води на суму 33168,89 грн. у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , де мешкають відповідачі, які за вказаний період сплатили 101,33грн., тому станом на день подачі позову до суду сума заборгованості за вказаний період складає 33067,56 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів у судовому порядку, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку зі зверненням із позовом до суду в розмірі 2270,00 грн. Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , представник відповідача надав копію свідоцтва про шлюб [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] », а також копію витягу з реєстру територіальної громади від 21.12.2023, де зазначено місце реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 13.01.2016 року. Відповідно до\~відповіді №546712\~від 17.04.2024\~з Єдиного\~державного демографічного\~реєстру,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~зареєстрована за\~адресою: [ADDRESS] з 13.01.2016 року. З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] мешкала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та користувалася послугами наданим позивачем, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог до [PERSON] . На підтвердження того, що відповідач [PERSON] не мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , представник відповідача надав копію акту про не проживання особи від 15.12.2023 року, в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] , фактично не проживає за вищевказаною адресою з 20.11.2013 року. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, співвідповідач [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] . Облік нарахувань за надані позивачем послуги за вказаною адресою здійснюється за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на ім`я [PERSON] . Суду не було надано доказів того, що [PERSON] відмовлялася від надання позивачем послуг з постачання теплової енергії у встановленому законом порядку, або вживала заходів щодо припинення відносин з позивачем. Надані представником відповідача документи, а саме акт про не проживання особи від 15.12.2023 року не може бути підставою для висновку про те, що [PERSON] не є належним відповідачем у цій справі. З урахуванням наведеного, суд виходить з презумпції того, що особа несе зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, наданих за адресою її проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, і приходить до висновку, що [PERSON] є належним співвідповідачем у справі, а тому позовні вимоги до неї підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску, слід зазначити наступне. Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. Карантин закінчився 30.06.2023 року. 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла закон №\~540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього\~Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину. За загальним правилом, визначеним у статті 58\~Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 27.10.2021 року. Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості з послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, яка виникла з 01.02.2017 по 31.07.2021. Законом України\~від 30.03.2020\~№ 540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11.03.2020\~№ 211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом. Отже, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України в межах позовної давності позивач Концерн «МТМ» має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення, обов`язок сплати якої настав з 12 березня 2017 року. З урахуванням зазначеного, застосуванню підлягає строк позовної давності, щодо платежів, які мали бути сплачені до 12.03.2017 року. Відтак, застосування строку позовної давності, про яке просив відповідач підлягає задоволенню, а саме виключення із загального розміру заборгованості стягнення якої знаходиться поза межами строку позовної давності. Згідно ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, при задоволені позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідачів сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial