Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

[PERSON] 27 листопада 2023 року звернулася з позовом до відповідачки [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що відповідач [PERSON] є її дочкою, позивач мешкає і зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , відповідачка ж зі своїми дітьми мешкає в цьому ж будинку в квартирі 42, але зареєстровані вони всі в квартирі 79 . Відповідачка з дітьми не мешкає в квартирі реєстрації з 2009 року, відсутні вони там більше ніж десять років, за комунальні послуги не сплачують; відповідач на цей час є одним з власників цього житла - місця реєстрації, мешкає в іншому місці, але там немає його речей і фактична реєстрація відповідача перешкоджає позивачці користуватися і розпоряджатися своєю власністю в повній мірі. В зв`язку з вказаним позивач просила усунути для неї перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною її квартирою з боку відповідача шляхом визнання втратившими права користування відповідачів в цій квартирі [ADDRESS] , що надасть підстави зняти їх з реєстрації в цьому житлі, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] та фактично її в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, підтримав викладене у відзиві на позов, вважає позов не доведеним і не обгрунтованим, взагалі на основаним на законі і просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представники третіх осіб Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради і Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, з позовом не погодилися, не заперечували проти розгляду справу без їх участі та винесення рішення на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з`ясовано, що відповідач [PERSON] є дочкою позивачки [PERSON] , позивач мешкає і зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , відповідачка ж зі своїми дітьми мешкає в цьому ж будинку в квартирі 42, але зареєстровані вони всі в квартирі 79 . Як стверджує позивачка, відповідачка зі своїми вказаними дітьми не мешкає в квартирі реєстрації з 2009 року, відсутні вони там більше ніж десять років, за комунальні послуги не сплачують; відповідач на цей час є одним з власників цього житла - місця реєстрації, мешкає в іншому місці, але там немає його речей і фактична реєстрація відповідача перешкоджає позивачці користуватися і розпоряджатися своєю власністю в повній мірі. В зв`язку з вказаним позивач просила усунути для неї перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною її квартирою з боку відповідача шляхом визнання втратившими права користування відповідачів в цій квартирі [ADDRESS] , що надасть підстави зняти їх з реєстрації в цьому житлі, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 2006 року №1/421-06 належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . 30 січня 2015 року [PERSON] було укладено шлюб із [PERSON] та змінено прізвище на [PERSON] , і про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 30 січня 2015 року видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Чоловік відповідача [PERSON] помер [INFO] , про що 07 липня 2015 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] є дітьми відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження. [PERSON] разом із дітьми зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира [ADDRESS] являється єдиним майном відповідача, будь-яких інших об`єктів нерухомості [PERSON] не має, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачка на теперішній час у шлюбі не перебуває, являється матір`ю одиначкою та виховує дітей самостійно. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що відповідач разом із дітьми не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2009 року, не сплачує комунальні послуги, а тому, на думку позивача, існують підстави визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням. Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житл о. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не і бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, позивач посилається [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2009 року та не сплачує комунальні платежі. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантій захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частинами 1, 2 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є сумісною власністю. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто відповідач є співвласником даної квартири. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Враховуючи той факт, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] , право власності на яку не було припинено, тобто [PERSON] не втратила право власності на вказану квартиру відповідно до статей 319, 321 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 214/368/19, від 28 лютого 2018 року у справі № 83/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18. Відповідно до ч. З ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу ш здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони я, в якому вона проживає. Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до жилого приміщення. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного а на піклування батьків. З точки зору ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень. Таким чином, право користування житловим приміщенням у відповідачів - дітей, що є малолітніми дітьми, є похідним від права їх матері, тобто самого відповідача. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Таким чином, діти відповідача зареєстровані та проживають зі своєю матір`ю у належній їй на праві власності квартирі, при цьому чоловік відповідача помер ще у 2015 році, інший шлюб відповідач не укладала та не має свого іншого постійного житла. З урахуванням відсутності підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно також і відсутні вони і для визнання відповідачів дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки права дітей на житло є похідними від прав батьків. Належність квартири [ADDRESS] на праві приватної власності зокрема і відповідачу, як співвласнику, надає право дітям відповідача користуватись цим житловим приміщенням. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 31 березня 2021 року у справі 72/17, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування ним приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Аналогічна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду від14 грудня 2023 року у справі №521/7073/21. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] не ґрунтуються на законі, не є виправданими, необхідними для захисту прав позивача та не є співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). З вищеописаних фактичних обставин вбачається, що у відповідача та її дітей є триваючий зв`язок з конкретним місцем - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Глиною державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Реєстрація місця проживання є лише фіксацією місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на право власності Відповідача на нерухомість, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Розгляд цієї позовної заяви призведе до поновлення прав відповідача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що права відповідача були порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Позивачка зараз не є власником вказаного житла, а отже і не має права вимагати усунення перешкод в його користуванні. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Крім того, знаючи про наявність ще одного співвласника вказаного житла, позивачка не тільки не висуває ніяких вимог до вказаної особи, а навіть не вказує її в якості відповідача чи третьої особи, не зазначає її інтерес в предметі спору, не мотивує похідні вимоги та не зазначає, яке вона має відношення до предмету спору. Не ставить питання навіть про залучення органу опіки та піклування стосовно вирішення питань про неповнолітніх дітей, надання аргументованого висновку та інш.. Суд же розглядає позов лише в межах заявлених вимог. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, не законних перешкод позивачу відповідач не чинив і не чинить, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було. Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв цим позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При таких обставинах суд вважає можливим позивачу [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed