Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому визнати за співвласником, [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку виділу частки у праві спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , за надувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що є співвласником двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником спірної квартири є відповідач у справі її син - [PERSON] . З 1999 року по теперішній час, позивач здійснює всі функції власника, відкрито добросовісно, безперервно володіє спірним нерухомим майном, дбає про його стан, здійснює поточний та капітальний ремонт, реконструкцію, оплачує комунальні витрати, тощо. Відповідач жодних витрат за вказаний період на утримання квартири не ніс, участі у ремонті не приймав, станом майна не цікавився. Саме з 1999 року відповідач знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартири і переїхав на постійне місце проживання до РФ, з того часу до квартири більше ніколи не з`являвся. Натомість саме позивач весь час вважала спірну квартиру своєю власністю, так як отримала її ще за місцем роботи у 1986 р. а у подальшому приватизувала її. У теперішній час позивач має намір розпорядитися своєю власністю, так як є одинокою особою похилого віку та потребує допомоги та догляду. Невизначеність часток (ідеальних) у праві спільної власності на квартиру, позбавляє позивача можливості вільного розпорядження своїм майном, що обмежує її у реалізації правомочностей власника, створює їй перешкоди у вільному розпорядженні своїм майном. За таких обставин, позивач позбавлений можливості оформлення своїх прав у іншому порядку та змушений звернутися до суду за захистом своїх прав Відповідач відзиву на позов не надав. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 року відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою суду від 23.02.2024 року зарито підготовче засідання у справі, призначено розгляд справи по суті. Відповідач у судові засіданні не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце їх проведення шляхом публікацій оголошень на офіційному сайті Судової влади України. Згідно із ст. 498 ЦПК України, у випадку, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Питання судових доручень регулюються статтями 1-16 Гаазької конвенції з питань цивільного процесу від 1 березня 1954 року, Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або торговельних справах від 15 листопада 1965 року, Конвенцією про збір за кордоном доказів по цивільних та торговельних справах від 18 березня 1970 р., статтями 4-19 Мінської конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, а також консульськими конвенціями. 24 лютого 2022 року Україна заявила про розрив дипломатичних відносин з РФ без розриву консульських відносин, відповідно до статті 2 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року. Проте, у зв`язку з Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами), за зверненням Мін`юсту Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією РФ проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання Українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану. Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права. Крім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному веб-сайті акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинила поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються. Ураховуючи наведене, судом вжито усіх можливих заходів, які доступні на сьогоднішній день, ураховуючи військову агресію зі сторони РФ, щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності сторін на вказану квартиру набуто в порядку реалізацією ними свого права на приватизацію житла та підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло, яке видане Ленінською районною адміністрацією 20 серпня 1997 р. Відповідач [PERSON] тривалий час не проживає у вказаній квартирі, оскільки виїхав на постійне місце проживання до РФ. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Саме до таких правових висновків щодо змісту згаданих норм матеріального права дійшов суд касаційної інстанції у аналогічних за обставинами справах, зокрема: Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 та від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У даній справі позивача достеменно знала про особу іншого співвласника та підстави набуття ним права власності на квартиру. Саме по собі користування усім об`єктом нерухомості протягом тривалого часу не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю, оскільки відповідач на законних підставах набув право власності на нього і ця підстава не відпала (скасована, визнана недійсною тощо), що унеможливлює застосування статті 344 ЦК України до даних правовідносин. Відтак суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. Щодо вимоги позивача про визначення за нею право власності на 1/2 частину квартири в порядку виділу частки у праві спільної сумісної власності, то суд дійшов до таких висновків. Приписами статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Положеннями ст. 364 ЦК України унормовано, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У даній справі позивачем не заявлено вимогу про виділення її частки у праві власності саме у натурі, натомість чинним законодавством визначено лише два способи відділення частки із спільної сумісної власності: виділення її в натурі або ж виплата компенсації іншому співвласнику. Жодної із вказаних вимог позивачем не заявлено. При цьому суд наголошує на тому, що нормами ч. 1 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, а тому, за відсутності спору між сторонами щодо рівності часток, факт їх (часток) рівності презумується в силу положень закону. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed