Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП - в матеріалах справи відсутній) про усунення перешкод у користуванні власністю. Позовна заява мотивована тим, що він є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом на право власності на житло. Його брат [PERSON] та його мати [PERSON] також є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом на право власності на житло. Вказує, що в січні 2022 року його мати [PERSON] перенесла інсульт, внаслідок чого була частково паралізована та втратила мову. Вона не може розмовляти і самостійно пересуватися та потребує постійного стороннього догляду. Вона проживає зараз саме у цій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею на даний момент фактично проживає і відповідач. Обов`язки по догляду за матір`ю вони виконують разом з відповідачем, а також, з їхнім братом та сестрою, в сім`ї їх всього четверо дітей. Влітку 2023 року відповідач почав чинити йому перешкоди у здійсненні ним догляду за його матір`ю, він почав не пускати його до квартири, хоча він являється одним із співвласників і тепер не може провідати власну матір. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою пустити його до матері. Однак, на його прохання він ніяк не реагував. 22 жовтня 2023 року він в черговий раз спробував провідати матір, але з`ясувалося, що відповідач поміняв замки у дверях. Він був змушений звернутися до Черкаського районного управління поліції ГУНП зі зверненням про неправомірні дії його брата. У відповіді на його звернення йому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання по суті. Наголошує на тому, що відповідач по справі чинить йому перешкоди у користуванні власністю, а саме, 1/3 частиною квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок його дій він не може провідати хвору матір. Просить зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати ключі від зазначеної квартири, судові витрати покласти на відповідача. 28 грудня 2023 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін. 23 лютого 2024 року [PERSON] , який діє в інтересах відповідача [PERSON] , через канцелярію суду надав Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 19.10.2007 року позивач [PERSON] власноруч склав розписку, якою підтверджує та зобов`язується наступне: у зв`язку з тим, що його мати [PERSON] продала свій будинок в селі Білозір`я, Черкаської області, Черкаського району та купила, та в подальшому подарувала позивачу однокімнатну квартиру по [ADDRESS] - він відмовляється від своєї частки власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь матері та зобов`язується виписатись з неї. Також, підтверджує, що в сплаті комунальних платежів він участі не бере з 19.10.2007 року і в подальшому жодних моральних та матеріальних претензій щодо частки власності квартири за адресою: [ADDRESS] мати не буде. Таким чином, з 19.10.2007 року позивач не є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , такими являються виключно відповідач [PERSON] та [PERSON] . Також, зазначає, що жодних перешкод провідувати власну матір ніхто з членів родини, в тому числі, й відповідачі не здійснює. Візити позивача до квартири за адресою: [ADDRESS] здійснюються виключно для здійснення конфліктів, сварок та погроз в сторону відповідача. 04 березня 2024 року позивач [PERSON] через канцелярію суду надав Відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначає, що для того щоб передати комусь нерухоме майно треба заключати нотаріально завірений та державно зареєстрований договір купівлі-продажу, міни або дарування. В даному випадку цього не відбулося, отже, він як і раніше являється співвласником квартири. 12 березня 2024 року через систему «Електронний суд» [PERSON] , який діє в інтересах відповідача [PERSON] , надав Заперечення на відповідь на відзив, в якій просить в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити. Зазначив, що їхня матір хворіє і її треба провідувати, він носив їй їжу, сидів з нею. З братом виникали певні конфлікти, коли їй треба була медична допомога. Він намагався з лікарем в серпні місяці зайти до будинку, вони двері не відкрили. На телефонні дзвінки було повідомлено, що в них є свої лікарі і входити не треба. 22 жовтня його знову не пустили, потім він викликав поліцію та він зайшов до будинку. Мати потребує усієї допомоги. Він звернувся до суду щоб отримати доступ до квартири і своєї матері. За комунальні послуги він зараз не сплачує з того моменту як захворіла мати. До суду він звернувся, в зв`язку з тим, що не зміг зайти до власної квартири, частини квартири, щоб побачити матір, на даний час у нього є власність в цій квартирі. Розписку просила написати його матір для брата, проте, на даний час у нього є власність у цій квартирі, документально він не відмовився від частки в цій квартирі. Він хоче мати доступ до цієї квартири як власник. Про свою мати він піклується, купив їй інвалідний туалет, стільчик, підставку, їжу він возив матері і [PERSON] він теж возив, простирадла, подушечки вони їй шили спеціальні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача за дорученням [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] та [PERSON] є його братами. Дійсно є розписка [PERSON] , де він зобов`язувався не претендувати на квартиру. На його думку, це є шахрайством, йому були дані кошти. Всі відвідини [PERSON] закінчуються негативно, з ним вони вже не спілкуються біля року. [PERSON] піклується про мати та саме тому мати ще жива. [PERSON] мати реагує на все, проте, нажаль тому немає підтверджень. На його думку, що якщо надати доступ [PERSON] до будинку, то станеться якесь дуже велике лихо, нічого доброго не буде. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є сестрою позивача та відповідача, їх в сім`ї четверо дітей. Між ними - трьома старшими дітьми та молодшим [PERSON] завжди були сварки. Він їх завжди звинувачував в тому, що вони нероби, що вони неправильно піклуються про матір. Допомагати особо він не хотів, він хотів тільки командує. Брат [PERSON] брав всю відповідальність на себе і постійно піклувався про матір. Був випадок, коли [PERSON] прийшов, йому щось не сподобалось і він дуже побив брата [PERSON] . Молодший брат весь час попрікає, постійно у нього підвищений тон, крики, кулаки, у мами в кімнаті розбив комп`ютер. [PERSON] по дому робить все, стирає, прибирає. У нього немає бажання бачити [PERSON] . Документально піклувальником матері є [PERSON] . Суд, заслухавши думку учасників процесу, покази свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 81 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими.. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 77 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК). Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право власності на житло від 28.10.2002 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). П. 1 ч. 2 та ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч.ч. 2 та 3 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Ст. 162 ЖК України встановлює, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ч.ч. 4 та 5 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Ст. 116 ЖК України передбачає, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 447/455/17, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, ніж ЖК України, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. У цьому висновку також зазначається, що законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Також наголошується, що у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову, а власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Наведене простежується і у висновках Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Крім статті 8 Конвенції, права власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції яка, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. В матеріалах справи є Розписка [PERSON] , 1976 р.н., від 19.10.2007 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] в трьох кімнатній приватизованій квартирі, де також мешкають його мати та брат [PERSON] . Даною розпискою він повідомляє, що в зв`язку з тим, що його мама продала свій будинок в [ADDRESS] , купила однокімнатну квартиру по [ADDRESS] та подарувала її мені, він відмовляєтья від своєї частки в квартирі за адресою: [ADDRESS] на користь своєї мами, знімається з реєстрації за даною адресою, в комунальних платежах участі не приймає з 19.10.2007 року і в подальшому не має моральних та матеріальних претензій до своєї мами відносно своєї частки в її квартирі. Судом встановлено, що [PERSON] не виконано зобов`язання, відповідно до розписки від 19.10.2007 року. При цьому [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою [ADDRESS] (як члена сім`ї), до якої йому не надають доступу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Крім того, на піджставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. На підставі ст. 317, 319, 321, 379, 391 ЦК України,

Outcome: approved