Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

У листопаді 2022 року приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі за текстом - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що за період з 06 лютого 2020 року по 31 грудня 2023 року заборгованість відповідача за надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення становить 12 978,01 грн. та 651,25 грн. заборгованість з внесення плати за абонентське обслуговування, що разом складає 13 629,26 грн. Позивач просить стягнути з відповідача, 3 % річних у розмірі 580,31 грн., 3 002,64 грн. інфляційних втрат, також, суму сплаченого судового збору. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.03.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідач надала до суду відзив на позов, у якому просила застосувати строк позовної давності, а також, зменшити розмір нарахованих відсотків річних до 100 грн., а інфляційних втрат до 1000 грн. Представник відповідача надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що строк позовної давності не пропущений, а також, що вимога про зменшення штрафних санкцій, є необґрунтованою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05.08.2014 в газеті «Хрещатик» №110 (4510) було опубліковано повідомлення щодо публічного договору (оферти) про надання Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване на Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг, на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) (а.с. 10). Таким чином, між ПАТ «АК «Київводоканал», в подальшому перейменованим у ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» та відповідачем було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: [ADDRESS] .(а.с.12-14). Відповідно до п. 1 Договору, позивач зобов`язується надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньо будинкових систем), а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Відповідно до п. 15 Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відтак відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач. Однак, відповідач не виконала зобов`язання, покладені на неї вищезазначеним Договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 12 978,01 грн. та 651,25 грн. заборгованість з внесення плати за абонентське обслуговування, що разом складає 13 629,26 грн. (а.с. 16-17). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачу, окрім заборгованості за постачання централізованого постачання холодної води та водовідведення, також нараховано інфляційні втрати у зв`язку з порушенням строків виконання зобов`язання в розмірі 3 002,64 грн., 3 % річних в розмірі 580,31 грн. Всього, розмір заборгованості становить 3 582,95 грн. (а.с. 16-17). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є, зокрема, суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Статтею 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення. Згідно зі статтею 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 2) своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; 3) забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; 4) власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення доданого до позовної заяви по о/р [NUMBER] за спожиті послуги у червні 2021 року було нараховано 669,11 грн. (311,69 грн + 275,72 грн + 81,70 грн), які повинні бути сплачені до 20 липня 2021 року, однак, у липні 2021 на особовий рахунок [NUMBER] надійшли кошти у розмірі 892,57 гри, що значно перевищує суму нарахувань за червень 2021 року; за серпень 2021 року за спожиті послуги було нараховано 489,25 гри (213,50 грн + 192,58 грн + 83,17 грн), які повинні бути сплачені до 20 вересня 2021 року, однак сплачено 1810,62 грн у вересні 2021, що значно перевищує суму нарахувань за серпень 2021 року. Суд погоджується з обґрунтуванням сторони позивача, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, отже позовні вимоги про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги заявлені в межах строків позовної давності. Зазначене відповідає правовій позиції, раніше висловленій Верховним Судом у постанові від 22.01.2019 у справі № 437/2726/13-ц: «З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Відповідачі, сплативши частково заборгованість за житлово-комунальні послуги, перервали позовну давність». Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп.62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Також, судом беруться до уваги доводи відповідача щодо того, що 18 лютого 2022 року між сторонами було укладено договір №2705046927/Р/2022 про розстрочення заборгованості, відповідно до п. 1.1. якого, боржник визнає свою заборгованість перед кредитором, що виникла у зв`язку з несвоєчасним розрахунком за спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: [ADDRESS] . яка станом на 17.02.2022 року становить суму у розмірі: 6 434,16 грн (шість тисяч чотириста тридцять чотири гривні 16 копійок. Згідно п. 2.1 договору розстрочка заборгованості, вказаної в п. 1.1. Договору, надається на 24 календарних місяці (з 01.02.2022 по 31.07.2023). Отже, укладенням договору розстрочення заборгованості відповідач визнала борг, що також свідчить про переривання строку позовної давності. Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 згідно із яким: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,728, 786, 1293 нього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID -19» установлено карантин на усій території України з 12.03.2020. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID -19» постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020. Дія карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, неодноразово продовжувалась. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-coV-2» з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України встановлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-coV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-coV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID, спричиненої коронавірусом SARS-coV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки та яка мала спливти з 12.03.2020 по 30.06.2023 - була продовжена. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України скасовано карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом 8АІ18-СоУ-2. Водночас, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 24.02.2022 російською федерацією здійснено військову агресію проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (Указ Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»). Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 15.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 6 лютого 2023 року № 58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 1 травня 2023 року № 254/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки, сплив якої припадав на карантин, скасований під час дії воєнного стану, - продовжена до закінчення дії воєнного стану. Відтак, суд приймає доводи викладені позивачем, оскільки вони є обґрунтованими, а отже, строк позовної давності не пропущений. Щодо зменшення суми штрафних санкцій суд зазначає наступне. Позивач зазначає, що не здійснював нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), а інфляційні нарахування, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену на несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги не нараховувалась з лютого 2022 року, відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості з водопостачання та водовідведення за період: лютий 2020 - грудень 2023 по о/р [NUMBER] , тобто позивачем врахована при підготовці розрахунку постанова Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану». Тобто, 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а є спеціальними заходами відповідальності. Крім того, судом враховується, що укладений відповідачем договір розстрочення заборгованості від 18.02.2022 № 2705046927/Р/2022 жодного разу нею не виконувався. Судом зазначається, що у випадку коли спір виник внаслідок неправомірних дій сторони, суд мас право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (Постанова Верховного суду у справі № 922/445/19 від 03.10.2019). Судом приймаються доводи позивача в частині ступеня вини відповідача у виникненні спору. Дана заборгованість виникла в результаті систематичного невиконання обов`язку з оплати отриманих послуг з водопостачання та водовідведення, які надавались позивачем. Судом враховується, що позивач так само має сплачувати заробітну плату, обов`язкові збори та податки до державного та місцевого бюджетів, оплачувати електричну енергію, закуповувати реагенти для очищення води та здійснювати інші платежі для забезпечення господарської діяльності та надання послуг з водопостачання та водовідведення належної якості. Крім того, відповідно до ст. 42 Водного кодексу України позивач є первинним водокористувачем, на якого згідно з п. 11 ст. 44 цього ж кодексу покладено обов`язок своєчасно сплачувати збори за спеціальне водокористування. Наявність дебіторської заборгованості абонентів, які грубо порушують договірні та законодавчо покладені на них зобов`язання, не вносячи позивачу в повному розмірі та своєчасно плату за отримані послуги, позбавляє позивача можливості систематично здійснювати обов`язкові платежі за використання природних ресурсів до державного бюджету. Також, позивач здійснює забезпечення населення міста Києва та Київської області послугами з водопостачання та водовідведення, у зв`язку з чим несе відповідальність за безперебійність та належну якість наданих послуг, що своєю чергою є винятковою соціально значущою обставиною для недопущення росту дебіторської заборгованості та невідкладного її погашення. А отже, доводи відповідача є необґрунтованими в цій частині, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість в сумі 17 212,21 грн. Відповідачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих йому житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, а відтак, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати, у зв`язку з порушенням строків виконання зобов`язання та 3 % річних, є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 3 028 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved