Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Представник позивача Гайова А.С., яка діє на підставі довіреності від 07.12.2023р., звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за Кредитним договором №3116691 від 16.05.2021 року в загальній сумі 44\~750 грн., а також судові витрати по справі (позовна заява з додатками сформована і подана через систему «Електронний суд»). В обґрунтування позову вказує, що 16.05.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та [PERSON] був укладений кредитний договір №3116691, на підставі якого ТзОВ «МІЛОАН» перерахувало кредитні кошти на картковий рахунок [PERSON] в загальній сумі 10000 грн. В подальшому, 13.09.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» був укладений Договір факторингу №07Т, відповідно до якого ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги, в тому числі і до відповідача [PERSON] . Відповідно до витягу з Додатку №1 до Договору факторингу №07Т від 13.09.2021 року ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до [PERSON] в сумі 44 750 грн., з яких: сума заборгованості за тілом кредиту 10 000 грн.; сума заборгованості за відсотками 33750 грн. та сума заборгованості за комісією 1000 грн. Оскільки відповідач не виконав своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. 29.03.2024 року судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак 15.04.2024 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у відсутність представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Також, зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання представник третої особи не з`явився не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку (судова повістка отримана 08.04.2024 року). В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в установленому законом порядку, шляхом надсилання судової повістки-повідомлення за зареєстрованим місцем проживання засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Крім того, додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи шляхом надсилання судової повістки на електронну адресу відповідача та номер телефону останнього (документ доставлений у додаток «Viber» 29.03.2024 року) та шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.05.2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» був укладений Договір про споживчий кредит №3116691, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн., строком на 30 днів із 16.05.2021 року та терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів з користування кредитом (дата платежу) 15.06.2021 року (п.п. 1.2, 1.3, 1.4 Договору), /а.с. 13-16/. Пунктом 1.5.1 вказаного Договору визначено розмірі комісії за надання кредиту: 1000 грн., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом складають: 3750 грн. та нараховуються за ставкою 1.25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2. Договору). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.6 Договору). Також, сторонами підписано графік платежів та розрахунок загальної заборгованості за споживним кредитом, паспорт споживчого кредиту та Анкету заяву на кредит №3116691 від 16.05.2021 року. Вказані документи засвідчені підписами відповідача [PERSON] /а.с. 12, 17-18/. Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором №3116691 від 16.05.021 року, оскільки на виконання вказаного договору перерахував 16.05.2021 року на рахунок відповідача 10\~000 грн., що стверджується платіжним дорученням №46388247 від 16.05.2021 року (а.с. 19). Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з виконанням кредитного договору і договору факторингу, та регулюються главами 71, 73 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Разом з цим, згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 13 вересня 2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» був укладений Договір факторингу №07Т, відповідно до умов якого ТзОВ «МІЛОАН» передало (відступило) ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» прийняло належні ТзОВ «МІЛОАН» права вимоги до боржників, які вказані у Реєстрі боржників /а.с. 20-23/. Відповідно до витягу з додатку №1 до Договору факторингу №07Т від 13.09.2021 року ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №3116691 від 16.05.2021 року в загальній сумі 44 750 грн., з яких: сума заборгованості за тілом кредиту 10 000 грн.; сума заборгованості за відсотками 33 750 грн. та сума заборгованості за комісією 1000 грн. /а.с.27/. Доказів того, що такий договір визнаний недійсним чи його дійсність оскаржується у судовому порядку, суду не надано. За таких підстав, суд доходить висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором №3116691 від 16.05.2021 року на загальну суму 44\~750 грн. Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед банком та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем були отримані кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені Договором №3116691 від 16.05.2021 року і він користувався цими коштами. Разом з тим, відповідач [PERSON] не належним чином виконував свої зобов`язання за Договором №3116691 від 16.05.2021 року, внаслідок чого в нього виникла заборгованість станом на 20.02.2024 року в загальній сумі 44 750 грн., з яких: сума заборгованості за тілом кредиту 10 000 грн.; сума заборгованості за відсотками 33 750 грн.; сума заборгованості за комісією 1000 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за Договором №3116691 від 16.05.2021 року /а.с. 45/. При цьому, варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставини спірних правовідносин. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору №3116691 від 16.05.2021 року, відповідач, фактично отримані та використані ним кошти, у добровільному порядку не повернув, чим порушив права кредитора, а досудова вимога позивача про повернення кредитних коштів від 27.09.2023 року за вих. № 2699713092-АВ /а.с. 46/ залишена останнім без належного реагування, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 грн., що підтверджується квитанцією про сплату №9515-4015-0233-1486 від 27.03.2024 року /а.с. 1/. Відтак, з урахуванням вказаних норм закону та враховуючи, що позовні задоволено в повному обсязі, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: Договір №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023 року, укладений між позивачем ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської»; додаткову угоду від 09.02.2024 року до Договору №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023 року; детальний опис робіт (надання послуг) від 20.02.2024 року; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (надання робіт, надання послуг) від 20.02.2024 року, згідно яких позивач отримав від АБ «Анастасії Міньковської» наступні послуги: правовий аналіз обставин спірних правовідносин 1,5 год., вартість 2 250 грн.; складання позовної заяви 3 год., вартість 3000 грн.; формування додатків - 1 год., вартість 750 грн. Всього надано послуг на загальну суму 6\~000 грн. Таким чином, зважаючи на задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та документально підтверджених витрат, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved