Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ « Краснолиманське», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ПФУ в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ТОВ « Краснолиманське» з 01.02.2022 р. по 30.08.2023 р. Наказом від 30.08.2023 р. він був звільнений на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Під час роботи на підприємстві він отримав професійне захворювання : Хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз ЛН 11 ст. за змішаним типом, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху, встановлені вперше в клініці профзахворювання ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва НАМН», як зазначено у висновку ЦЕК. Згідно довідки МСЕК від 01.02.2024 р. йому було встановлено вперше втрата працездатності за сукупністю -65% за професійним захворюванням, 3 група інвалідності та потреба в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання йому спричинена моральна шкода, яку позивач оцінює в 1000000 грн . та яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання ф. П-4 від 22.01.2024 р. позивачу встановлено професійне захворювання. Згідно висновку МСЕК встановлено 55% втрати працездатності за профзахворюванням та 3 групу інвалідності . Позивач, оформляючи трудові відносини з відповідачем був ознайомлений зі своїми правами і обов`язками, свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я під впливом шкідливих факторів. Загальний стаж роботи позивача становить 23 роки 10 місяців 02 дні, за професією 01 рік 11 місяців 17 днів, у цеху в умовах впливу шкідливих факторів 01 рік 06 місяців 30 днів. Просить прийняти суд до уваги той факт, що позивач пропрацював на ТОВ « Краснолиманське» з 01.02.2022 р. по 30.08.2023 р., а на інших підприємствах вугільної промисловості більше 20 років, що свідчить про те, що профзахворювання він отримав раніше, а не у відповідача. Вважає, що позивач навмисно сприяв розвиненню професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, у зв`язку з чим допустив порушення ст. 14 Закону « Про охорону праці». Позивачем не надано доказів протиправних дій відповідача, що спричинили втрату позивачем працездатності, та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Відповідач у повному обсязі забезпечував додержання вимог чинного законодавства щодо прав працівників у галузі праці. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на документи, які він вважає такими, що підтверджують нанесення йому моральної шкоди з боку відповідача, а саме довідку МСЕК, акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, але ці документи підтверджують тільки факт професійного захворювання та встановлення у зв`язку з цим стійкої втрати працездатності, і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. ( а. с. 34-38). Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без його участі ( а. с. 3 ). Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника ( а. с. 37). Представник третьої особи ГУ ПФУ в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлений належним чином. ( а. с. 79). Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ « Краснолиманське» з 01.02.2022 р. по 30.08.2023р. Наказом № 259 к від 30.08.2023 р. позивача було звільнено з роботи у зв`язку з виявленням невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. ( а.с. 11). Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22.01.2024 р. [PERSON] отримав професійне захворювання : хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху ( 111 ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; пневмоконіоз, ускладнений хронічним бронхітом 11 ст., фаза загострення ЛН 11 ст. Професійне захворювання виникло, у тому числі, у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості. ( а. с. 19-20). Згідно висновку МСЕК від 01.02.2024 р. за № 146515 [PERSON] вперше встановлено втрату працездатності 65% за сукупністю ( первинно: 40% -пневмоконіоз;+15%- приглухуватість ; повторно: 10% трудове каліцтво) ; 3 групу інвалідності, потреба у медикаментозному, санітарно-курортному лікуванні. ( а. с. 17-18). Згідно з нормами\~Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). Статтею 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно із\~статтею 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до частин 1, 3\~статті 13 Закону України «Про охорону праці»\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, відповідно до частин 1-4\~статті 153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до вимог\~статті 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до п. 13\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15. Трудове законодавство не містить положень про звільнення підприємств з небезпечними й тяжкими умовами праці від відшкодування моральної шкоди, завданої\~\~їх працівникам такими умовами. Відповідно до ст.. 14 Закону України " Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ( далі - Закону) до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Втрата потерпілим професійної працездатності завжди пов`язана з неможливістю виконувати роботу за своєю професією ( фахом), про що зазначається у висновку медичного органу, який видається потерпілому відповідно до вимог ч. 3 ст. 34 Закону. Вищезазначені вимоги законодавства, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року " Про судову практику по справам про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" пов`язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Судом встановлено, що у зв"язку зі встановленням у позивача професійного захворювання : : хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху ( 111 ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; пневмоконіоз, ускладнений хронічним бронхітом 11 ст., фаза загострення ЛН 11 ст. та втрати працездатності внаслідок профзахворювання на 55%, позивачу заподіяно моральну шкоду , яка полягає в тому, що внаслідок вищезазначеного професійного захворювання - , у нього змінилися умови його життя, тобто знизилась життєва активність, систематичне нездужання, послаблення організму, переживання з приводу погіршання свого стану здоров`я. Оскільки вказане професійне захворювання у позивача виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, обумовлених впливом шкідливого фактора важкість праці - пил , а також з навантаженістю, тобто у зв"язку з шкідливими умовами праці на підприємстві, суд приходить до висновку, що моральна шкода, яку зазнав позивач, є наслідком дій умов виробництва, пов`язаних з порушенням Закону України " Про охорону праці". Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Суд при цьому зазначає, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2\~ст. 153 КЗпП України\~та\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці»\~й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Суд вважає , що факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень\~ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, акту розслідування причин професійного захворювання, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст.. 237-1 КЗпП України, роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України позивач має право на його відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг, інтенсивність і тривалість психічних страждань, той факт, що професійна працездатність у зв"язку з професійним захворюванням втрачена на 55% та позивача визнано інвалідом третьої групи , що не виключає погіршення стану його здоров`я в майбутньому. Разом з тим, встановлено, що позивач працював на декількох підприємствах вугільної промисловості, загальний стаж роботи позивача 23 років 10 місяців 02 дні, , в умовах впливу шкідливих факторів - 17 років 10 місяців 06 днів, стаж роботи на ТОВ « Краснолиманське» становить 1 рік 06 місяців 30 днів : з 01.02.2022 р. по 30.08.2023 р. \~ \~ \~ \~ \~ \~Отже,\~виходячи з\~принципів розумності\~та об`єктивності, приймаючи до\~уваги,\~що професійне\~захворювання у\~позивача виникло\~під час\~його перебування\~у трудових\~відносинах з\~відповідачем,\~на якого\~законодавством покладено\~обов`язок\~забезпечення безпечних\~і нешкідливих\~умов праці,\~що потягнуло\~за собою\~втрату позивачем\~професійної працездатності\~та завдало\~йому моральних\~страждань,\~а також\~приймаючи до уваги стаж роботи позивача на підприємстві відповідача, вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 85000 грн. Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначив наступне. Відповідно до Закону України\~Про внесення змін до\~Податкового кодексу України\~щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України\~щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом України\~Про внесення змін до\~Податкового кодексу України\~щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України). Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. За таких підстав підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума моральної шкоди з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України, оскільки станом на 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 7100,00 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 85000\~грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (7100*4=28400,00 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦП з відповідача на користьдержави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 850 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial