Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до відповідачів,\~просить ухвалити\~рішення,\~яким стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в сумі 7 243,32 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира від`єднана від системи централізованого опалення. Даний житловий будинок обладнаний системою опалення, а у квартирі [ADDRESS] , що належить відповідачу [PERSON] , встановлене індивідуальне опалення. Будинок обладнаний вузлом обліку теплової енергії (тепловим лічильником). Позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією та з 1 грудня 2021 року з відповідачами фактично укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який за своєю правовою природою є публічним договорам приєднання. Нарахування вартості послуги з постачання теплової енергії за вказаною адресою з грудня 2021 року проводиться за теплову енергію на загальнобудинкові потреби (опалення місць загального користування (МЗК та допоміжних приміщень, витрати на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення). Позивач звертає увагу на те, що чинними нормативно-правовими актами не передбачено звільнення споживачів від обов`язку оплати теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування. Вказує, що відповідачам для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] , а також щомісячно направлялися повідомлення про нарахування вартості та кількості даних послуг з метою їх оплати. Факт надання відповідачу послуг теплової енергії на загальнобудинкові потреби підтверджується актами включення системи теплопостачання. Нарахування кількості та вартості послуги з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби за даною адресою проводилися згідно показів загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії. Зазначає, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично ними користувалися, проте відповідачі не виконували свого зобов`язання щодо сплати вартості наданих послуг та у них виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період з 1 грудня 2021 року по 31 жовтня 2023 року в сумі 7 243,32 грн. Неправомірні дії відповідачів призвели до порушення майнових прав та законних інтересів позивача, у зв`язку з чим позов просить задовольнити. Додатково вказує, що позовна заява подається на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року у справі № 463/1659/23 про скасування судового наказу від 15 червня 2023 року про стягнення з відповідачів на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з постачання теплової енергії. 09 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідачки [PERSON] \~адвоката Галайського О.В., згідно з яким відповідачка просить відмовити у задоволенні позову ЛМКП «Львівтеплоенерго» у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. Зазначає, що відповідачі не визнають позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: квартира [ADDRESS] . Вважає, що стороною позивача жодним чином не підтверджується і не обгрунтовується заявлена до стягнення сума жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Позивач зазначає, що з 01.12.2021 з відповідачем є укладений індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії. При цьому, позивач не надає жодних доказів укладення такого договору та його укладення саме 01.12.2021р. Чому саме цю дату обрав позивач не зрозуміло Вважає, що загалом стороною позивача жодним чином не обгрунтовано заявлену до стягнення суму. Доказ, який позивач називає розрахунок заборгованості, насправді являється табличкою з зазначенням довільних цифр, які не несуть жодних смислових навантажень. Жодних показників лічильника, жодних формул розрахунків позивачем не надано. З яких показників, відомостей, інформації, документів отримані відповідні нарахування невідомо. Вважає, що нараховані позивачем показники та вартість нібито спожитих комунальних послуг є значно завищеними, невірно обрахованими та такими, що не відповідають дійсності. Квартира [ADDRESS] була відключена від внутріжньобудинкових мереж ЦО і ГВП згідно акту від 05.10.2012. Дане відключення від центрального опалення було проведено в присутності представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» та за його відома. Тобто центральне теплопостачання в квартирі [ADDRESS] відсутнє. Дана обставина не заперечується і самим позивачем. Відповідно до акту обстеження системи опалення житлового будинку за адресою [ADDRESS] , в житловому двоповерховому будинку влаштовано однотрубну водяну систему опалення з верхньою подачею теплоносія. Подаючий магістральний трубопровід системи опалення прокладений на горищі, зворотній по житлових приміщеннях першого поверху будинку. Підвал під будинком відсутній. Стояки однотрубної центральної системи опалення прокладені через житлові приміщення, виконані з сталевих трубопроводів O15 мм, O 20 мм. В житловому будинку 21 квартира, з них кв. [ADDRESS] від`єднана від системи централізованого опалення. В квартирі [ADDRESS] встановлена індивідуальна (автономна) система опалення. Централізоване теплопостачання забезпечує комфортні умови поживання в інших 20-ти квартирах. У жовтні 2012 року кв. [ADDRESS] від`єдналася від центральної системи опалення згідно акту про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ВП від 5 жовтня 2012 року. У зв`язку з від`єднанням від центральної системи теплопостачання квартири [ADDRESS] , опалювальні прилади демонтовано. Тепловіддача демонтованих приладів системи опалення квартири [ADDRESS] становить Q=0.00224 Гкал/ год. Зовнішні стіни в межах квартири [ADDRESS] , суміщене горище в межах квартири теплоізольовано мінватою товщиною 200 мм. Опалювальні прилади та стояки опалення на двох сходових клітках відсутні. З даного акту чітко вбачається, що підвал у будинку відсутній, на сходових клітках опалювальні прилади та стояки опалення відсутні і лише в частині горища прокладено подаючий магістральний трубопровід системи опалення. Будь які інші приміщення загального користування в будинку відсутні. За умов коли будь яких джерел теплоспоживання в приміщеннях загального користування немає, не може йти мова про жодні значні нарахування нібито спожитої теплоенергії, як це здійснює позивач по відношенню до відповідача. Відповідно до опитувального листа вбачається максимальне теплове навантаження об`єкта теплопостачання, в тому числі приміщень іншого призначення, зокрема, Житловий будинок по [ADDRESS] 0,0683Гкал/год, квартира [ADDRESS] 0,00224Гкал/год, сходова клітка №1 0,001268Гкал/год, сходова клітка №2 0,001268Гкал/год, горище 0,001402Гкал/год. Більше того, в опитувальному листі чітко зазначені опалювальні площі будинку. Також даний лист містить відмітку про те, що тепловий лічильник відсутній, лічильника гарячої води немає, що спростовує доводи позивача про наявність лічильника і здійснення нарахувань саме на підставі його показників. Окрім того, позивач зазначає, що в будинку встановлено прилад обліку теплової енергії та, що нарахування кількості та вартості послуг з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби проводились згідно показів загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії, проте жодних доказів наявності такого не надає. Жодних показників даного приладу обліку позивачем також не надано. Це в свою чергу унеможливлює перевірку правильності нарахування комунальних послуг позивача, зокрема, і в частині відповідача. Більше того, жодних обрахунків, формул, показників, позивач також не зазначає. Додатково звертає увагу, що всі вищенаведені докази надавались стороні позивача відповідачем, проте, такі не були взяті до уваги, і жодних змін до порядку нарахування комунальних послуг з постачання теплової енергії відповідачам змінено не було. Звертає увагу, що відповідач не заперечує виконання покладеного на нього обов`язку щодо сплати відповідних послуг, однак звертає увагу на помилковість обрахунків зроблених позивачем та ігнорування наданих йому документів. Отже, позивачем заявлено до стягнення суму, яка не підтверджена жодними доказами шляхом застосування невірного її обрахунку. Як наслідок, позов є безпідставним, необгрунтованим, надуманим та таким, що не підлягає до задоволення, тому в задоволенні позову просить відмовити. 11 березня 2023 року представником позивача подано додаткові пояснення, згідно яких представник позивача звертає увагу на положення\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830,\~щодо порядку\~та особливостей\~укладання,\~зміни і\~припинення договорів\~про надання\~житлово-комунальних\~послуг.\~Вказує,\~що відповідно\~до п.\~13\~зазначених Правил\~фактом приєднання\~споживача до\~умов договору\~є вчинення\~споживачем будь-яких\~дій,\~які свідчать\~про його\~бажання укласти\~договір,\~в тому\~числі факт\~отримання послуги,\~актами про\~включення системи\~теплопостачання від\~16\~жовтня 2020\~року,\~від 11\~листопада 2021\~та 14\~листопада 2022\~року підтверджується надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з постачання теплової енергії, в тому числі і мешканцям будинку по [ADDRESS] . Також звертає увагу на висновок, викладений у ряді постанов Верховного Суду України про те, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Також вказує, що відповідно до вимог\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~із 1 грудня 2021 року введено в дію нові договори зі споживачами, в тому числі відповідно до норм п. 5 ст. 13 Закону з відповідачем є укладеним індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який за своєю правовою природою є публічним договором приєднання, такий розміщений на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» (https://lmkp.lte.lviv.ua), типова форма якого затверджена постановами Кабінету Міністрів України №1022 від 8 вересня 2021 року та відповідає положенням ст.ст.\~633,\~634 ЦК України. Вказує, що нарахування по будинку на [ADDRESS] , здійснюється комерційним приладом обліку теплової енергії, який обліковує кількість спожитої теплової енергії будинком. Звертає увагу на те, що відповідно до положень\~Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»\~та Правил\~надання послуги\~з постачання\~теплової енергії\~і типових\~договорів про\~надання послуги\~з постачання\~теплової енергії\~споживач не\~звільняється від\~оплати послуги\~у частині\~відшкодування витрат\~за частину\~обсягу теплової\~енергії на\~задоволення загальнобудинкових\~потреб на\~опалення у\~разі відключення\~його квартири\~від мереж\~(систем)\~централізованого опалення\~(теплопостачання). Вказує, що аналогічне положення містить п. 5 Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії. При цьому звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2\~ст. 382 ЦК України\~усі власники\~квартир та\~нежитлових приміщень\~у багатоквартирному\~будинку є\~співвласниками на\~праві спільної\~сумісної власності\~спільного майна\~багатоквартирного будинку, та таким\~є приміщення\~загального користування\~(у\~тому числі\~допоміжні). Аналогічне положення міститься в\~Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», при цьому таким встановлено обов`язок співвласників багатоквартирного будинку, зокрема забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги, а також відповідно даного Закону витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку. Вказує, що з наведеного вбачається, що система опалення, як інженерна система будинку, яка призначена для задоволення потреб усіх співвласників (мешканців будинку), належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам, які зобов`язані забезпечувати належне її утримання, що також включає і витрати на оплату комунальних послуг щодо цього спільного майна. При цьому зазначає, що порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії визначено\~Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»\~та такий\~визначає,\~що обсяг\~теплової енергії, витраченої на\~опалення місць\~загального користування\~визначається та\~розподіляється між\~споживачами пропорційно\~до площі\~(об`єму)\~квартири (іншого\~приміщення)\~за методикою\~розподілу між\~споживачами обсягів\~спожитих у\~будівлі комунальних\~послуг.\~Такою є\~Методика розподілу\~між споживачами\~обсягів спожитих\~у будівлі\~комунальних послуг,\~що затверджена\~наказом Міністерства\~регіонального розвитку,\~будівництва та\~житлово-комунального\~господарства України\~від 28\~грудня 2018\~року №\~315. При цьому зазначає, що методика не передбачає обов`язкового встановлення спеціальних нагрівальних приладів у МЗК, а також ні вказаною методикою, ні\~Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»\~чи будь-яким\~іншим нормативно-правовим\~актом не\~передбачено звільнення\~споживачів від\~обов`язку\~оплати теплової\~енергії,\~витраченої на\~опалення МЗК,\~у разі\~відсутності у\~них окремих\~опалювальних приладів.\~Вказує,\~що враховуючи\~вимоги чинного\~законодавства України\~кожен власник\~споживач зобов`язаний\~брати участь\~у загальному\~розподілі обсягу\~спожитої будинком\~теплової енергії,\~в тому\~числі витраченої\~на опалення\~МЗК та\~допоміжних приміщень,\~та своєчасно\~і в\~повному обсязі\~оплачувати надану\~йому послугу\~з постачання\~теплової енергії.\~Зазначає,\~що вищенаведене\~узгоджується з\~правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18, в якій суд зазначив, що відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від оплати за централізоване опалення місць загального користування будинку та вирішив, що така оплата вноситься незалежно від наявності автономного опалення. Подібні за змістом позиції містяться також у постанові Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 703/3515/15-ц, а також у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №703/58/16-ц, за обставинами якої також були відсутні опалювальні прилади в місцях загального користування будинку. Також звертає увагу на те, що зазначене у відзиві відповідачем твердження про те, що у її житловому будинку відсутні тепловикористальні установки не заслуговує уваги, оскільки є недоведеним, необгрунтованим, безпідставним та такими, що суперечать встановленим вимогам закону та наведеному вище. При цьому відповідач вказує, що у будинку наявний подаючий магістральний трубопровід системи опалення прокладений на горищі (допоміжному приміщенні) - тобто прилади, які забезпечують функціонування внутрішньобудинкових систем опалення в будинку присутні. Відтак обґрунтовує\~свою вимогу\~наявними та\~достовірними доказами,\~а саме:\~актами включення\~системи теплопостачання\~до будинку\~ [ADDRESS] , які підтверджують,\~що теплова\~енергія у\~будинок зайшла\~від виконавця\~послуги,\~перебуває та\~циркулює по\~системних теплопостачання будинку,\~а управитель\~будинку як\~обслуговуюча компанія\~підтверджує цей\~факт.\~Вважає,\~що дані\~акти безспірно\~доводять факт\~надання позивачем\~теплової енергії\~до будинку вказаного вище\~будинку,\~акти встановлення\~та експлуатаційної\~повірки комерційного\~(будинкового) приладу обліку\~доводять здійснення\~обліку наданої\~послуги, інформація про спожиту теплову енергію будинком згідно показників приладу комерційного обліку доводить кількість спожитої теплової енергії спожитої будинком, в тому числі на загально будинкові потреби опалення. Тому вважає, що відповідачі зобов`язані сплачувати за складову частину витрати теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення та допоміжних приміщень та функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, ці втрати сплачують усі мешканці, а також орендарі/власники нежитлових приміщень, незалежно від наявності/відсутності опалювальних приладів у квартирі чи на сходових клітках. При цьому дії позивача щодо нарахування плати за надані послуги з опалення місць загального користування є правомірними, обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства України, а відтак підставною та обґрунтованою є і вимога щодо стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги. 05 квітня 2024 року представником відповідача [PERSON] надано додаткові письмові пояснення, в яких останній наголошує, що заявлена сума заборгованості, не підтверджена жодними належними та допустимими доказами та наводить формулу згідно якої розраховується обсяг теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення. 18 квітня 2024 року представником позивача надано додаткові пояснення, в яких остання вказує, що надані відповідачем додаткові пояснення жодним чином не спростовують підставності позовних вимог. Інші відповідачі відзиву на позовну та інших заяв по суть справи не подали. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 08 грудня 2023 року. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2023 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.12-13). Крім власниці квартири у такій зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджуються довідкою з місця проживання, про склад сім`ї і прописки від 17.10.2023 (а.с.11). Позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» стверджує, що за даною адресою ним надаються відповідачу послуги з постачання теплової енергії на підставі укладеного з відповідачами індивідуального договору приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії у порядку, встановленому\~Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»\~та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28 грудня 2018 року №315 (а.с.8-10) Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок [ADDRESS] включений до системи теплопостачання теплопостачальною організацією ЛМКП «Львівтеплоенерго» без квартири [ADDRESS] , належної відповідачу [PERSON] в якій також проживають інші відповідачі, що підтверджується актами про включення системи теплопостачання від 16 жовтня 2020 року, 11 жовтня 2021 року, 14 листопада 2022 року, 16 жовтня 2023 року (а.с.15-18). З долученого до відзиву на позовну заяву матеріалів системи опалення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.58-66), вбачається, що квартира [ADDRESS] згаданого будинку відключена від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП, що підтверджується актом про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду,будинку) від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП від 05 жовтня 2012 року. З акту обстеження системи опалення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.59), в житловому двоповерховому будинку влаштовано однотрубну водяну систему опалення з верхньою подачею теплоносія. Подаючий магістральний трубопровід системи опалення прокладений на горищі, зворотній по житлових приміщеннях першого поверху будинку. Підвал під будинком відсутній. Стояки однотрубної центральної системи опалення прокладені через житлові приміщення, виконані з сталевих трубопроводів O15 мм, O 20 мм. В житловому будинку 21 квартира, з них кв. [ADDRESS] від`єднана від системи централізованого опалення. В квартирі [ADDRESS] встановлена індивідуальна (автономна) система опалення. Централізоване теплопостачання забезпечує комфортні умови поживання в інших 20-ти квартирах. У жовтні 2012 року кв. [ADDRESS] від`єдналася від центральної системи опалення згідно акту про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ВП від 5 жовтня 2012 року. У зв`язку з від`єднанням від центральної системи теплопостачання квартири [ADDRESS] , опалювальні прилади демонтовано. Тепловіддача демонтованих приладів системи опалення квартири [ADDRESS] становить Q=0.00224 Гкал/ год. Зовнішні стіни в межах квартири [ADDRESS] , суміщене горище в межах квартири теплоізольовано мінватою товщиною 200 мм. Опалювальні прилади та стояки опалення на двох сходових клітках відсутні. Відповідно до опитувального листа вбачається максимальне теплове навантаження об`єкта теплопостачання, в тому числі приміщень іншого призначення, зокрема, Житловий будинок по [ADDRESS] 0,0683Гкал/год, квартира [ADDRESS] 0,00224Гкал/год, сходова клітка №1 0,001268Гкал/год, сходова клітка №2 0,001268Гкал/год, горище 0,001402Гкал/год.(а.с.60зв.-61). Окрім того, факт надання позивачем послуг в будинок, в якому проживають відповідачі та обслуговування відповідного обладнання також підтверджується долученими до матеріалів справи актом про встановлення ВОТЕ від 20 травня 2015 року, актом про проведення заміну ВОТЕ №2347 від 11 лютого 2022 року гарантійним свідоцтвами ВОТЕ, даними про фактично спожиту теплову енергію (а.с.97-117). Водночас з представленого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії відповідачам, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , за період з 1 грудня 2021 року по 31 жовтня 2023 року, вбачається, що останні не здійснювали оплати вартості наданих йому послуг з опалення місць загального користування та витрат теплоенергії на функціонування системи опалення, у зв`язку з чим в них виникла заборгованість за постачання теплової енергії в розмірі 7243,32 грн. (а.с.14). З метою стягнення зазначеної заборгованості з відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи несе відповідач обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та чи є наданий позивачем розрахунок обґрунтованим. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В відповідності до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4\~ст. 83 ЦПК України\~сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд у відповідності до вимог ч. 5\~ст. 12 ЦПК України\~та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Положеннями\~статті 13 Конституції України\~визначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі\~статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому відповідно до ч. 2\~ст. 382 ЦК України\~усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Аналогічно згідно з ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»\~власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. При цьому ст. 7 даного Закону, якою визначено обов`язки співвласників багатоквартирного будинку, передбачено, що співвласники зобов`язані зокрема: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку (п. 1); своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги (п. 10). А відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 12 такого витрати на управління багатоквартирним будинком включають в тому числі витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат (ч. 2 ст. 12 Закону). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги»,\~Законом України «Про теплопостачання»,\~Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а також рядом підзаконних нормативно-правових актів. Так пунктом 5 частини 1\~статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~встановлено, що житлово-комунальні послуги\~результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з пунктом 2 такої виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а пунктом 6 даної частини статті визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. При цьому згідно пунктом 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 ст. 9 Закону встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Аналогічно відповідно до ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Щодо посилань відповідача на відсутність між ним на позивачем договірних правовідносин слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч.1,2ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону (ч. 4 с. 9 Закону). При цьому ч. 1 ст. 9 Закону передбачено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються\~статтями 13-15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Так відповідно до ч. 1\~ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Частиною 5 даної статті Закону встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Аналогічно абз. 1-3 п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, передбачено, що надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей\~13\~і\~14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої\~статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. При цьому п. 3\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього\~Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього\~Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. Так вказаною вище\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, в яку було в подальшому внесено зміни\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 року №1022, що набрали чинності з 1 жовтня 2021 року, окрім зазначених Правил було затверджено також типові договори про надання послуги з постачання теплової енергії, в тому числі типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. При цьому судом встановлено, що на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» дійсно розміщено публічний типовий договір приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії, а саме зразок індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі\~індивідуальний договір) від 1 грудня 2021 року (https://lmkp.lte.lviv.ua/images/pdoggv.pdf), а відтак судом беруться до уваги посилання позивача на наявність між сторонами договірних правовідносин. Окрім того суд звертає увагу на те, що на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» наявне роз`яснення для мешканців (споживачів) щодо нарахування вартості послуг з опалення місць загального користування (https://lmkp.lte.lviv.ua/index.php/meshkantsiam/pytannia-vidpovidi-shchodo-narakhuvannia/narakhuvannia-na-mistsia-zahalnoho-korystuvannia). Згідно з пунктами 1, 2 індивідуального договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей\~633,\~634,\~641,\~642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному сайті підприємства https://lmkp.lte.lviv.ua. Абзацом 5п.13Правил надання послуги зпостачання теплової енергії встановлено,що фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій,які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги. Аналогічні положення містяться вп.4\~індивідуального договору. При цьому як слушно зауважує у відповіді на відзив представник позивача, факт надання таких послуг, а відтак і отримання їх відповідачем, підтверджується наведеними вище актами про включення системи теплопостачання до будинку, а також такий підтверджується інформацією про кількість фактично спожитої теплової енергії будинком відповідно до встановленого у ньому вузла обліку теплової енергії, зокрема за період нарахування - з 1 грудня 2021 року по 31 жовтня 2023 року. Окрім того, слід зауважити, що відповідно до позиції Верховного Суду України, яка висловлена під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, від 26вересня 2018року усправі №750/12850/16-ц,від 6листопада 2019року усправі №642/2858/16та підтверджено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц та від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17. При цьому відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім того, обов`язок споживача щомісячно здійснювати оплату за договором передбачено також п. 34 індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, який, як вже зазначалось вище, є публічним договором приєднання. А відповідно до п. 38 такого споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього договору. Порядок надання послуг з постачання теплової енергії визначено вказаними вище Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830. Зокрема,\~відповідно до\~п.\~14\~даних Правил\~відокремлення (відключення)\~від мереж\~(систем)\~централізованого опалення\~(теплопостачання)\~та постачання\~гарячої води\~не звільняє\~власників квартир\~та нежитлових\~приміщень від\~обов`язку\~відшкодування витрат\~за обсяг\~теплової енергії,\~витраченої на\~опалення місць\~загального користування\~та допоміжних\~приміщень та\~на функціонування\~внутрішньобудинкових систем\~опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої\~наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315. Слід зауважити, що до вказаної Методики кількаразово вносились зміни. Так п. 2 розділу І. зазначеної Методики в первісній редакції, що діяла станом на 1 грудня 2021 року було визначено, що: місця загального користування (далі - МЗК) - місця, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, крім допоміжних приміщень; неопалюване приміщення - приміщення у будівлі, яка забезпечується тепловою енергією від централізованого або автономного джерела теплопостачання та у якому не нормується температура внутрішнього повітря і відсутні опалювальні прилади будь-якого типу та трубопроводи внутрішньобудинкової системи теплопостачання та постачання гарячої води; обсяг теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення - втрати теплової енергії у трубопроводах та в обладнанні внутрішньобудинкової системи опалення поза межами опалюваних приміщень, опалюваних МЗК та допоміжних приміщень, а також обсяг теплової енергії від транзитних ділянок трубопроводів цієї системи, що надходить у приміщення з індивідуальним опаленням та приміщення, у якому комунальна послуга з постачання теплової енергії не надається; опалювані МЗК та допоміжні приміщення - місця загального користування та допоміжні приміщення у будівлі, що приєднана до зовнішніх інженерних мереж або обладнана системою автономного теплопостачання, для яких нормується температура внутрішнього повітря; опалюване приміщення - приміщення у будівлі, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та у якому забезпечується нормативна температура повітря. Відтак розділ III. «Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення МЗК та допоміжних приміщень» Методики у вказаній редакції передбачав порядок розподілу обсягу такої саме для опалюваних МЗК та допоміжних приміщень, а розділом V. «Визначення обсягу теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та ГВП» передбачався порядок розподілу обсягу поза межами таких, тобто неопалюваних приміщень, в яких відсутні опалювальні прилади. При цьому п. 2 розділу І. Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358 не містить поняття «неопалюваного приміщення» та «обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення», натомість визначає, що: допоміжні приміщення - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будівлі/будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); загальнобудинкові потреби на опалення - витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення; місця загального користування (далі - МЗК) - загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень; обсяг теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) - втрати теплової енергії у трубопроводах та в обладнанні внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (далі - ГВП), у тому числі в індивідуальному тепловому пункті; окремі приміщення з транзитними мережами опалення - окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту будівлі/будинку, та які перебувають у власності або користуванні різних споживачів послуги з постачання теплової енергії; опалюване приміщення - приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря. При цьому абз. 2 п. 3 Розділу І Методики визначено зокрема, що розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень, в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням. Також згідно з п. 3 розділу ІІІ Методики для приміщень з індивідуальним опаленням та окремих приміщень з транзитними мережами опалення, окрім визначеної частки спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, здійснюється розподіл теплової енергії, що надходить у ці приміщення від транзитних ділянок трубопроводів внутрішньобудинкових систем опалення та ГВП, що прокладені у цих приміщеннях (Qвідкл.пр). Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення (Qопз.б.п) здійснюється згідно з розділом IV цієї Методики «Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення», п. 2 якої визначено, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, визначається як сума показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, у разі оснащення ними 100 % МЗК та допоміжних приміщень, та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення. А згідно з п. 12. вказаного розділу Методики обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Аналогічні положення містяться також в редакції Методики відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій № 61 від 26 березня 2022 року, оскільки таким її було лише доповнено новим розділом щодо особливостей розподілу комунальних послуг під час дії воєнного стану в Україні. Також пункт 2 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»\~визначає, що цей Закон регулює відносини в тому числі щодо розподілу між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг. Зокрема згідно з ч. 1 ст. 9 даного Закону комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Стаття 10 вказаного Закону\~визначає порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами. Зокрема відповідно до частини 1 даної статті у будівлях, зазначених у частинах другій і третій\~статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою\~статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті. Частина 2 такої встановлює, що визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в визначеному підпунктами даної частини статті порядку. Так зокрема відповідно до підпункту 2) такої обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. А підпунктом 6) такої визначено, що обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі - за іншим принципом, визначеним цією методикою. При цьому ч. 6 вказаної статті Закону передбачає, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання. З аналізу наведених вище норм вбачається, що навіть у разі відключення квартири споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирного будинку, останній зобов`язаний оплачувати вартість послуг з опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення в розмірі, визначеному відповідними методиками. При цьому чинними на час існування спірних правовідносин нормативно-правовими актами було передбачено такий обов`язок незалежно від наявності чи відсутності в таких опалювальних приладів. Як свідчить тлумачення\~статті 526 ЦК України\~цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином, як вже зазначалось вище, згідно із вказаними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому Верховним Судом неодноразово висловлювались позиції щодо наявності у власника квартири з індивідуальним опаленням обов`язку оплати вартості послуг з опалення місць загального користування та допоміжних приміщень/ витрат на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення. Зокрема у\~постанові від\~22\~грудня 2020\~року у\~справі №311/3489/18\~Верховний Суд\~прийшов до\~висновку про\~те,\~що власники\~квартир багатоквартирних\~будинків є\~співвласниками усіх\~допоміжних приміщень\~будинку та\~його технічного\~обладнання і\~зобов`язанні\~брати участь\~у загальних\~витратах,\~пов`язаних\~з утриманням\~будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. При цьому\~суд зазначав,\~що усі\~власники квартир\~та нежитлових\~приміщень у\~багатоквартирному будинку\~є співвласниками\~на праві\~спільної сумісної\~власності спільного\~майна багатоквартирного\~будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. А в\~постанові від\~26\~вересня 2018\~року у\~справі №\~703/58/16-ц,\~в якій\~відповідач також\~посилався на\~відсутність приладів\~опалення місць\~загального користування,\~Верховний Суд\~зазначив,\~що підтримання\~температури вище\~0°\~C\~протягом всього\~року,\~особливо в\~зимовий час,\~в загальних\~і технічних\~приміщеннях будинку\~є важливим\~чинником для\~підтримання належного\~технічного стану\~багатоквартирного будинку,\~в якому\~знаходиться квартира\~відповідача,\~та інженерних\~споруд,\~системи водопроводу\~та каналізації\~всього будинку,\~з метою\~уникнення їх\~промерзання та\~руйнування самого\~будинку від\~різкої зміни\~температур.\~У будинку,\~в якому\~знаходиться квартира\~відповідача,\~належний температурний\~режим вище\~0°\~C\~підтримується за\~рахунок тепловтрат\~трубопроводів розподільчої\~системи,\~яка знаходиться\~в підвальному\~приміщенні будинку\~та на\~горищі. Оскільки житло відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку, вони зобов`язані нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, отже, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами. Суд зазначив, що помилковим є висновок про те, що відповідач не повинен сплачувати за утрати теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку. При цьому у даній справі у відзиві відповідач [PERSON] визнає, що у будинку [ADDRESS] наявний ряд місць загального користування, а саме сходова клітка та горище, загальні коридори, а також допоміжне приміщення\~горище, на якому прокладений подаючий магістральний трубопровід системи опалення. В матеріалах справи відсутні акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Водночас суд вважає підтвердженою ту обставину, що позивач належним чином надавав послуги відповідачеві, оскільки згідно з п. 47 індивідуального договору оформлення претензій споживача щодо ненадання послуги, надання її не в повному обсязі або надання послуги неналежної якості здійснюється в порядку, визначеному\~статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а відповідно до частин 1 та 4\~статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Оскільки в матеріалах справи немає доказів того, що сторони складали акти-претензії, суд використовує презумпцію, що позивач належним чином надавав відповідачу житлово-комунальні послуги. При цьому, як вже зазначалось вище, факт надання таких послуг підтверджується актами про включення системи теплопостачання до будинку та інформацією про кількість фактично спожитої теплової енергії будинком. Також щодо наданого позивачем разом з позовом розрахунку заборгованості слід зауважити, що відповідач [PERSON] з таким не погоджується звертаючи увагу на те, що з нього не зрозуміло в якому порядку він здійснювався, а також яка площа квартири використовувалась для такого розрахунку. Разом з\~додатковими поясненнями\~представника позивача,\~що надійшли\~до суду\~25\~березня 2024\~року,\~надано службову\~записку начальника\~ВО та\~ЗТЕ ЛМКП\~«Львівтеплоенерго» від\~12\~березня 2024\~року,\~згідно з\~якою \~у грудні\~2023\~року було\~проведено перерозподіл\~кількості та\~вартості фактично\~спожитої теплової\~енергії (за\~показами комерційного\~приладу обліку)\~на опалення\~житлової частини\~будинку,\~а також\~на задоволення\~загальнобудинкових потреб\~на опалення,\~в т.ч.\~опалення місць\~загального користування\~і допоміжних\~приміщень будинку\~та обсягу\~теплової енергії\~на забезпечення\~функціонування внутрішньобудинкових\~систем опалення\~щодо житлового\~будинку на\~ [ADDRESS] ,\~за період\~з 1\~грудня 2021\~року по\~30\~квітня 2022\~року та\~змінено частку\~теплової енергії\~на забезпечення\~загальнобудинкових потреб\~опалення будинку\~в розмірі\~26%\~на 25%.\~Вказує,\~що перерахунок\~кількості та\~вартості фактично\~спожитої теплової\~енергії по\~кв. [ADDRESS] ,\~за період\~з грудня\~по квітень\~2023\~року у\~загальній сумі\~-103,85\~грн.\~відображено у\~повідомленні на\~оплату послуг\~за грудень\~2023\~року в\~колонці «Корекція»,\~що підтверджується долученою відомістю про нарахування та оплату послуги постачання теплової енергії за період з 1 грудня 2021 року по 30 листопада 2023 року щодо зазначеної вище квартири (а.с.74-80). Так частиною 2\~ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачено, що виконавець комунальної послуги або управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок вартості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком за весь період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, а також сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором. При цьому абзацом 2 п. 28 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, визначено, що перерозподіл обсягів спожитої послуги у будинку та перерахунок із споживачем проводиться у тому розрахунковому періоді, в якому було отримано в установленому порядку інформацію про невідповідність обсягу розподіленої теплової енергії окремим споживачам обсягу, необхідному для розподілу, але не більш як за 12 розрахункових періодів. При цьому аналогічно п. 39 таких передбачено, що у разі ненадання послуги, надання її не в повному обсязі або надання послуги неналежної якості виконавець проводить перерахунок вартості послуги в установленому законодавством порядку та сплачує споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законом або договором. Водночас п. 5 ч. 2\~ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги саме за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, зважаючи на те, що відповідачі за отримані житлово-комунальні послуги не сплачували, у зв`язку з чим виникла заборгованість, суд приходить до висновку про те, що відповідачі, отримавши за спірний період послуги належної якості, зобов`язані були оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. А тому, позовні вимоги є підставними, однак з врахуванням наведених вище обставин такі підлягають до часткового задоволення шляхом зменшення розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, на визначений розмір перерахунку, що становить 7 139,47 грн. ( 7\~243,32 грн. 103,85 грн.). Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Щодо численних доводів представника відповідача [PERSON] , викладених у відзиві та додаткових письмових поясненнях суд також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України» (PRONINA v. UKRAINE), № 63566/00 § 23, рішення від 18 липня 2006 року) З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи представника відповідача, які по суті не мають вирішального значення та зводяться до незгоди з позовними вимогами. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги частково, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2 645,52 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial