Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

[PERSON] у червні 2023 року звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , з батьком [PERSON] [INFO] , за його місцем реєстрації та проживання: [ADDRESS] , та відібрання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, для проживання [PERSON] [INFO] , разом з батьком [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з фактом самостійного виховання малолітньої дитини батьком [PERSON] [INFO] , без участі матері [PERSON] . В обгрунтування позову зазначено, що сторони від шлюбу мають малоітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що стосунки між позивачем та відповідачем давно вже розладились, фактично сім`я припинила своє існування. Кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. На теперішній час малолітня дитина [PERSON] , проживає разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини [PERSON] , піклується про нього, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до його внутрішнього світу. Позивач має житло на праві спільної часткової власності, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, в якому створені належні умови для проживання дитини та її розвитку. Відповідач залишила [PERSON] на позивача. Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується про сина. Оскільки позивач є батьком дитини та враховуючи необхідність подальшої опіки над сином, позивач змушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Крім того, зазначає, що [PERSON] прижився у існуючому середовищі, тому змінювати його місце проживання вагомих підстав немає. Вважає, що різка зміна оточення дитини та кола її спілкування може негативно відобразитись на психологічному стані дитини, зменшити у неї відчуття безпеки та комфорту. А відтак, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 липня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову (а.с.28). На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 липня 2023 року позивачем подано заяву (вх. № 26938 від 24.07.2023 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі судді від 20.07.2023 року (а.с. 29-29а). У зв`язку з чим, ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 26 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. На підставі частини третьої статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради (а.с. 30). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 11 грудня 2023 року у прийнятті заяви про визнання позовних вимог відповідачем відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Призначено судове засідання (а.с. 55-56). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 14 лютого 2024 року у прийнятті заяви про визнання позовних вимог відповідачем відмовлено та продовжено судовий розгляд по суті. Визнано явку позивача, [PERSON] , в судове засідання обов`язковою. Відкладено судове засідання (а.с.64-65). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовльнити, з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання, повідомлена належним чином (а.с. 70), про причини неявки суд не повідомила, клопотань, заяв, та відзиву на позов не подавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради в судове засідання не з`явилась, представником третьої особи подано до канцелярії суду клопотання (вх. № 6064 від 14.02.2024 року) про розгляд справи за їх відсутності. В поданному клопотанні зазначено, що у зв`язку з тим, що дитина [PERSON] проживає у місті Кропивницькому, відсутні правові підстави для надання висновку органу опіки та піклування Кропивницької міської ради щодо розв`язання спору стосовно місця проживання дитини (а.с.75-77). Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. У сторін є малолітні діти, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 14.09.2017 року виданого Фортечним районним у місті Кропивницькому відідлом дердавної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.11) та свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 18 листопада 2020 року виданого Фортечним районним у місті Кропивницькому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.10). Відповідно до довідки квартального комітету № 8 Фортечного району міста Кропивницького № 206 за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [INFO], та її син [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно довідки виданої Виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , та має такий склад сім`ї: син - [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Позивачу на підставі свідоцтва про право власності належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав (а.с.17). Відповідно до характеристики Виконавчого комітету Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] , [INFO] . Іноді приймає участь в громадському житті села. Спиртними напоями не зловживає, антигромадського способу життя не веде. Інформація про притягнення [PERSON] до кримінальної та адміністративної відповідальності відсутня (а.с.16). Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статтей 150-152, 154, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (абзац п`ятнадцятий пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. З указаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. Так, із матеріалів справи встановлено, що малолітня дитина сторін - [PERSON] [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком. Відповідач проживає окремо, на день подання позову її місце проживання з малолітньою дитиною сторін - [PERSON] , [INFO] , за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради не зареєстровано (а.с. 25). Відповідач [PERSON] заперечень щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком не висловлювала і упродовж всього часу проживання дитини за зазначеною адресою та на час перебування даної справи в суді не ставила питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідача та її бажання щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Більш того, відповідач двічі (а.с. 36, 62) подавала до суду заяви про визнання позовних вимог. Позивачем в судовому засіданні вказані обставини не заперечувались. Таким чином, зі змісту позовної заяви, та з інших матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідач досягли згоди щодо проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дитини з батьком, мати не має перешкод у спілкуванні з дитиною. За таких обставин, суд вважає що між сторонами відсутній предмет спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 Сімейного кодексу України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із батьком, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дитини разом із батьком шляхом подання заяв про визнання позовних вимог. Разом з тим, ухвалюючи вказане рішення, суд враховує особливості вказаної справи, зокрема, той факт, що як на час звернення до суду із вказаним позовом, так і на час ухвалення рішення по суті спору, позивач у справі [PERSON] , та малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , фактично проживають в одному житлі за однією адресою. Мати дитини, яка проживає окремо, не ставить питання про визначення місця проживання дитини з нею, не чинить перешкоди у такому проживанні дитини позивачу, тому правових підстав для вирішення визначення місця проживання дитини із батьком на час розгляду справи немає, оскільки дитина зареєстрована і фактично проживає з батьком і його право не порушено і не оспорюється, більш того, визнається відповідачем. За змістом положень, зокрема, статтей 15, 16 Цивільного кодексу України, статтей 8, 18, 161 Сімейного кодексу України, статтей 2, 4, 19, 184 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його в судовому порядку шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення або не визнання права особи. Судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти). Будь-яких підстав вважати, що право батька на визначення місця проживання дитини із ним в даній справі не визнається, заперечується чи оспорюється матір`ю дитини чи будь-ким наразі немає, докази про таке відсутні. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, (як зазначено в позові «необхідність подальшої опіки»), та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно частин першої, другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. За змістом статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Разом з цим, орган опіки та піклування під час розгляду справи не надав висновку про доцільність або не доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком, оскільки позивач до суду з відповідним клопотанням не звертався. Позивація позивача та його представника, адвоката Одуд А.А. щодо відсутності висновку органів опіки та піклування є хибною та такою, що суперечить статті 19 Сімейного кодексу України. Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed