Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

18.01.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про захист прав споживача, де просив суд стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] , РНОКПО [NUMBER] 3 % річних в розмірі 19899,08 грн.; стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] , РНОКП [NUMBER] інфляційні втрати в розмірі 104051,81 грн.; стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] пеню у розмірі 12141,96 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на розгляді у Октябрському районному суді м. Полтави знаходилась цивільна справа №554/10887/20 за позовом [PERSON] до ПрАТ «СК «ВУСО» про захист прав споживача та стягнення страхового відшкодування. Позивачем при пред?явленні позовної заяви були заявлені наступні позовні вимоги: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] . РНОКПП [NUMBER] суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту № 10150395-02-17-03 від 24.01.2020 року в розмірі 376212,89 грн., витрати в розмірі 3930,73 грн. на проведення експертного автотоварознавчого дослідження та витрати в розмірі 2000,00 грн. на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання, а всього 382143,62 грн. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.09.2021 року була призначена у справі судова автотоварознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС (04119, вул. Сім?ї Хохлових, 5 м. Київ). Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи, проведеної експертами Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС на виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 13.09.2021 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Land Cruiser PRADO 150, 2011 року виготовлення, номер шасі [NUMBER] на дату дорожньо-транспортної пригоди 18 червня 2020 року складала 712357,77 грн., тоді як ринкова вартість досліджуваного автомобіля Toyota Land Cruiser PRADO, 2011 року виготовлення, номер шасі [NUMBER] на дату дорожньо-транспортної пригоди 18 червня 2020 року складала 1001949,80 грн. Зважаючи на висновок судової автотоварознавчої експертизи, проведеного на виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 13.09.2021 року, позивач 19.09.2022 року подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд: стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №10150395-02-17-03 від 24.01.2020 року в розмірі 508437,77 грн., витрати в розмірі 2000,00 грн. на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання, а всього 510437,77 грн.; стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] 3% річних в розмірі 19926,92 грн. (нарахованих на суму 508437,77 грн. за період з 04.11.2020 року по 23.02.2022 року); стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», код ЄДРПОУ 31650052 на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] інфляційні втрати в розмірі 79992,21 грн. (нарахованих на суму 508437,77 грн. за період з 04.11.2020 року по 23.02.2022 року). 08.06.2023 року Октябрський районний суд м. Полтави (суддя Гольник Л.В.) ухвалив у цивільній справі №554/10887/20 рішення, яким часткового задовольнив вимоги позивача, стягнув з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 364826,44 грн. витрати на транспортування з місця ДТП до місця зберігання авто 2000,00 грн., 3 % річних у сумі 14376,83 грн., інфляційні втрати в розмірі 57712,58 грн., витрати на проведення дослідження 3 930,73 грн., всього 442846,58 грн. ПрАТ «СК «ВУСО» не погодилось із рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.06.2023 року у справі №554/10887/20 і подало апеляційну скаргу. 14.12.2023 року Полтавським апеляційним судом була винесена постанова у цивільній справі №554/10887/20 за апеляційною скаргою ПрАТ «СК «ВУСО» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.06.2023 року, якою апеляційна скарга була залишена без задоволення, рішення Октябрського районного суду м. Полтави залишено без змін. Зважаючи на вище викладене, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.06.2023 року у цивільній справі №554/10887/20 набрало законної сили 14.12.2023 року. 15.12.2023 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило [PERSON] згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08.06.2023 року суму страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №10150395-02-17-03 від 24.01.2020 року у розмірі 364826,44 грн., три відсотки річних (нарахованих на суму 366826,44грн. за період з 04.11.2020 року по 23.02.2022 року) 14376,83 грн., 2000,00 грн. витрати на транспортування пошкодженого автомобіля з місця ДТП до місця зберігання, інфляційні втрати (нараховані на суму 366826,44 грн. за період з 04.11.2020 року по 23.02.2022 року) в розмірі 57712,58 грн. витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 3930,73 грн. та судові витрати в розмірі 4428,47 грн. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.06.2023 року у цивільні справі № 554/10887/20, яке набрало законної сили 14.12.2023 року стягнуто з ПрАТ «ВУСО» три відсотки річних та інфляційні втрати нараховані на суму 366826,44 грн. з період з 04.11.2020 року по 23.02.2022 року. На підставі вище викладеного з відповідача на користь позивача підлягає додатково стягнення 3% річних, нарахованих на суму простроченого зобов?язання сплати страхового відшкодування (366826,44 грн.) за період з 24.02.2022 року по 14.12.2023 року в розмірі 19899,08 грн. та інфляційні втрати нараховані на суму простроченого зобов?язання за період з 24.02.2022 року по 14.12.2023 року в сумі 104051,81 грн. Ухвалою суду\~від 18\~січня 2024\~року відкрито\~провадження у\~справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 11.03.2024 року до суду надійшов відзив на позов, в якому звертає увагу суду, що у справі №554/10887/20 вже було розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, які заявлені в межах строків позовної давності, разом зі вимогою стягненням основного зобов`язання, яке підтверджено судовим рішенням в розмірі 364826,44 грн., зобов`язання, яке існувало до звернення до суду і не виникло на його підставі. Таким чином, вважає, що заявлені позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими, є штучно створеними, не підлягають задоволенню, так як заявлені поза межами позовної давності. Вважає, що пеня в розмірі 12141,96 грн. за період 18.01.2023 по 14.12.2023 року, також розрахована незаконно та не за період за який мала бути нарахована. Виходячи з обґрунтування позовної заяви перебіг позовної давності розпочався на наступний день після отримання страхового відшкодування 04 листопада 2020 року, а саме 05 листопада 2020 року. Враховуючи, що трирічний строк позовної давності шляхом звернення до суду про стягнення основного зобов`язання сплив 05 листопада 2023 року, а зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, то є підстава для застосування строку позовної давності у справі судом і відмови у позові. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вимоги про стягнення пені, як неустойки в силу ст. 549 ЦК України за зазначений позивачем період, є безпідставними, так як п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України застосовується спеціальна позовна давність в один рік (стягнення штрафу, пені). 13.03.2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтуванні якого вказував, що відповідач помилково вважає, що при подачі позовної заяви 18.01.2024 року позивачем пропущений строк позовної давності. Дане твердження представника відповідача є хибним. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач перерахував позивачу 04.11.2020 року страхове відшкодування у сумі 203920,00 грн. Повну виплату страхового відшкодування відповідач здійснив позивачу лише 15.12.2023 року. Тобто прострочення відповідача перед позивачем зі сплати страхового відшкодування в розмірі 364826,44 грн. тривало з 05.11.2020 року по 14.12.2023 року включно. Позивач відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто за період до повного виконання боржником грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що фактично зобов`язання було виконано відповідачем лише 15.12.2023 року (триваюче правопорушення), то позивач вправі вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат за період останніх трьох років, що передували подачі позову, а відтак при пред`явленні позивачем 18.01.2024 року позову про стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.02.2022 року по 14.12.2023 року, ним не пропущено строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено ч.3\~ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Положеннями ч.3 ст.\~12, ч.1 ст.\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~ст. 15 ЦК України\~кожна\~особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1\~ст. 16 ЦК України). У статтях\~28,\~68 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Разом з тим у\~статті 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. Згідно зі статтею п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що: "оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, суди дійшли обґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України і стягнення з ПАТ "СК "Універсальна" на користь ОСОБА 2 трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов?язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. » У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц (провадження №61-913в17) вказано, що: "при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов язання, на вимогу страхувальника зобов?язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України) Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов?язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов 'язання. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов?язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 лишня 2019 року у справі № 905/600/18 вказано, що: «враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правовоі відповідальності) за прострочення грошового зобов?язання, оскільки способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові». Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов?язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми та постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року по справі №4/720, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі №27/15672/16-ц провадження № 14-254цс19 зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Згідно із Законом України від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХП) цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт; надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. А відповідно до п. 22 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов?язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника. Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-12614 зробив наступні правові висновки: «Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг». Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює «відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарі виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особи, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов?язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника. Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування». Позивач звертаючись із позовом до Суду обрав спосіб захисту порушеного права, визначений Законом (ст. 16 ЦК України) - примусове виконання обов?язку в натурі. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов?язаними з порушенням їх прав. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивачів.

Outcome: approved