Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визначити місце проживання дочки [PERSON] разом з ним. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] , під час спільного проживання з [PERSON] , у них народилася донька [PERSON] . В травні 2022 року відповідачка виїхала за кордон та залишила доньку на постійне проживання та утримання позивача. З 13.02.2023 року згідно судового наказу відповідачка [PERSON] сплачує аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму. Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, опікується її інтересами та потребами, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям, створив для цього усі необхідні умови. Вважає, що виняткові обставини, при яких дитина не може проживати з ним відсутні, сама донька виявила бажання проживати разом з батьком. Перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю він не чинив і не чинитиме. Оскільки відповідачка не виявляє проявів виховання доньки, проживає в іншій країні, то позивач просить визначити місце проживання дитини з ним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, пояснив суду, що дружина проживає за кордоном, вихованням дитини не займається, донька бажає проживати з ним, спору про її місце проживання фактично немає. В судове засідання відповідач не з`явилася, 07.08.2023 року направила до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а також вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, цілком погоджується щоб донька проживала з батьком [PERSON] . Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вивчивши матеріали справи та надані докази, беручи до уваги пояснення сторін, суд приходить до висновку про відсутність можливості задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 30.10.2013 року, батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм батьком [PERSON] та є на постійному утриманні батька, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 21.02.2023 р. №2023/001589387 та актами про встановлення факту спільного проживання від 07.11.2022 року та від 2023 року (а.с.8-10). Згідно копії судового наказу №273/2417/22 від 13.02.2023 р. з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.11). Згідно висновку органу опіки та піклування Баранівської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету №249 від 29.11.2023 року, мати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] не заперечує, щоб дитина проживала разом з батьком, у зв`язку з тим, що відповідачка немає можливості забезпечувати доньці належні умови проживання та постійно перебуває за кордоном. У присутності членів комісії дитина [PERSON] повідомила, що проживає з батьком, хоче і надалі з ним проживати. Орган опіки та піклування вважає за доцільне у судовому порядку визначити місце проживання неповнолітньої дитини з батьком . (а.с. 36-37). Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Аналіз змісту вказаних норм СК України свідчить про те, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. (ч.2 ст. 160 СК України). І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Зі змісту висновку органу опіки та піклування та наданої відповідачем заяви, вбачається, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їх доньки, яка досягла десяти років, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком, донька [PERSON] теж бажає і надалі проживати з батьком. Тобто сторони, як це і передбачено ч.2 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою. Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. У абзаці 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. За встановлених обставин, за відсутності спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та задоволенню не підлягає. Стосовно питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, а саме, так як у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed