Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за Кредитним договором №26253056051701 від 12.05.2017р. в розмірі 671 925,44 грн., яка складається із залишку строкового кредиту 415 861,16 грн., залишку нарахованих строкових відсотків 16 274,47 грн., суми простроченого кредиту 8 486,96 грн., залишку прострочених відсотків 231 302,85 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з метою отримання банківських послуг відповідач звернувся до позивача та між сторонами був укладений Кредитний договір №26253056051701 від 12.05.2017р., згідно якого відповідач отримав кредит із сумою ліміту кредитування в розмірі 300 000,00 грн., який у подальшому був збільшений до 536 900,00 грн. З огляду на те, що відповідачем не виконуються зобов`язання щодо погашення кредитного боргу, в нього утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31.08.2023р. було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.01.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. На адресу відповідача, яка згідно з інформації з Єдиного державного демографічного реєстру є його адресою реєстрації, направлялась ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. 27.04.2027р. між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, був укладений Комплексний договір про надання банківських послуг №26253056051701-КР. Вказаним Договором були визначені наступні умови кредитування: сума ліміту кредитування - 300 000,00 грн., кінцева дата погашення кредиту - 25.08.2023р., процентна ставка - 39,0% річних; погашення відсотків за кредитом здійснюється щомісячно з 1 по 25 число в розмірі 7% від суми заборгованості. Укладеним між сторонами Договором 6253056051701 про встановлення кредитного ліміту від 20.02.2019р. був встановлений кредитний ліміт у розмірі 536 900,00 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статті 638 Цивільного Кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядку їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного з відповідачем Договору позивачем надавалися в межах встановленого ліміту відповідачу у кредит грошові кошти. Однак відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків належним чином не виконав, з огляду на що в нього утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 14.06.2023р. складає загальну суму 671 925,44 грн., що включає залишок строкового кредиту 415 861,16 грн., залишок нарахованих строкових відсотків 16 274,47 грн., суму простроченого кредиту 8 486,96 грн., залишок прострочених відсотків 231 302,85 грн. Відповідач контррозрахунку заборгованості за Договором суду не надав. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявності заборгованості перед позивачем у розмірі 671 925,44 грн. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума судового збору в розмірі 10 078,88

Outcome: approved