Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

12.02.2024 до суду з Вінницького районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа № 128/55/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.10.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів № 2459772, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 10000,00 грн строком на 30 днів, шляхом переказу коштів на його банківську картку № [NUMBER] , призначення платежу поповнення карти, відсотки за користування кредитом складають 0,01% від суми кредиту за кожен день користування знижена процентна та 1,99% від залишку суми кредиту за кожен день стандартна процентна ставка. Відповідно до п. 1.2 договору споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Перерахування кредиту відповідно до умов договору № 2459772 від 12.10.2021 здійснювалося поповненням банківської карти № [NUMBER] компанією ТОВ «Універсальні платіжні рішення». 26.07.2023 ТОВ «Лінеура Україна» передало право вимоги за договором № 2459772 від 12.10.2021 ТОВ «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі договором факторингу № 27072023 від 26.07.2023, відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 10.10.2023. Згідно п. 1.4.1 договору споживачу у разі невиконання умов договору нараховується стандартна процентна ставка у розмірі 1,99% в день від суми кредиту за кожен день. Враховуючи те, що відповідач не виконав умови договору № 2459772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.10.2021, позивач застосував процентну ставку 1,99% на 30 днів та 120 днів автопролонгації. Отже, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість в сумі 39850,00 грн, з яких 10000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.10.2021 по 12.11.2021 та 23880,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022, яку позивач просить суд стягнути на свою користь, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. Ухвалою суду від 15.02.2024 відкрито провадження у справі № 128/55/24 та з врахуванням вимог ст.\~274\~ЦПК України вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 14.03.2024, зобов`язано позивача в порядку ст. 83\~ЦПК України надати суду у строк до 12.03.2024 оригінали або належним чином засвідчені копії документів, доданих до позовної заяви, докази сплати відповідачем заборгованості за укладеним договором про надання коштів, зобов`язано відповідача в порядку ст. 83\~ЦПК України надати суду у строк до 12.03.2024 докази погашення боргу за укладеним договором про надання коштів, а також витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» розширену виписку по рахунку за карткою № [NUMBER] за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, яка належить [PERSON] із зазначенням контрагента та витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» інформацію щодо повного номеру картки № [NUMBER] , яка належить [PERSON] . 19.02.2024 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача ТОВ «УМ Факторинг» Макєєва В.М. від 19.02.2024 про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду від 15.02.2024. 11.03.2024 від Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» надійшов лист № 20.1.0.0.0/7-240228/26167 від 01.03.2024, з якого убачається, що АТ КБ «Приват Банк» не може надати суду запитувану інформацію, а саме розширену виписку по рахунку за карткою № [NUMBER] за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, яка належить [PERSON] із зазначенням контрагента, оскільки за наданими відомостями не вдалося ідентифікувати вказану у запиті особу. 12.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Войтович Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого [PERSON] просить суд відмовити ТОВ «УМ Факторинг» у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також поновити строк для подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачем не надано детального розрахунку заборгованості та виписки за кредитним договором, де були б зазначені відсотки, які нараховувались кожного дня відповідачу за договором № 2459772. Також зазначена у паспорті споживчого кредиту інформація щодо відсоткової ставки за зниженою процентною ставкою та стандартною є однаковою, тобто вказана інформація є неточною. Окрім того, представник відповідача вважає, що заборгованість за процентами взагалі не повинна була нараховуватись, оскільки пункти договору про 29653,85% річних є кабальними та несправедливими для відповідача, оскільки суперечать принципам розумності й добросовісності. Розмір процентів, нарахований за користування кредитом у розмірі 29850,00 грн, що становить 298,50% від суми кредиту є непропорційно великою сумою компенсації, а саме понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 2459772 [PERSON] зазначає, що витяг з реєстру прав вимоги №1 від 26.07.2023 щодо передачі від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «УМ Факторинг» права вимоги за кредитним договором №2459772 не підписані ані фактором, ані клієнтом, що є обов`язковою умовою факту набуття права вимоги. Водночас, акт прийому передачі реєстру боржників за договором факторингу №27072023 від 26.07.2023 взагалі відсутній, а тому предмет спору в частині стягнення заборгованості за кредитним договором відсутній та, відповідно, позивач не має права вимоги до відповідача. Як убачається зі змісту позовної заяви, кредитний договір та паспорт споживчого кредиту було підписано дистанційно з використанням інформаційно телекомунікаційної системи позивача шляхом прийняття відповідачем оферти в «особистому кабінеті», однак роздруківка цих електронних документів не може вважатись електронними документами відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «електронні документи та електронний документообіг». Разом з тим, представник відповідача вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів відповідачеві. 13.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Войтович Л.В. надійшла заява від 12.03.2024 про долучення доказів до матеріалів справи. Усною протокольною ухвалою від 14.03.2024, постановленою в судовому засіданні 14.03.2024 та яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву до 02.04.2024, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача адвоката Войтович Л.В. від 13.03.2024 про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву та надання часу відповідачеві для ознайомлення із відзивом на позов. 18.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «УМ Факторинг» надійшла відповідь на відзив, з якої убачається, що оскільки кредитний договір було укладено строком на 30 днів, то графік платежів відсутній. Натомість, в матеріалах справи є паспорт споживчого кредиту, в розділі 5 якого прописано порядок повернення кредиту. Щодо невизнання відповідачем позовних вимог з приводу відсотків представник позивача зазначає, що оскільки клієнт не виконав умови договору та не було повернуто в строки позику, а саме протягом 30 днів, то позивачем було застосовано автопролонгацію ще на 120 днів та застосовано стандартну процентну ставку 1,99% від залишку суми кредиту за кожен день, тобто протягом 150 днів. Також відповідач не звертався до товариства із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, що передбачено п 2.3. договору, тобто твердження відповідача про несправедливість умов кредитного договору та істотного дисбалансу договірних прав є безпідставним. Окрім того, позивачем не нараховувалось жодних штрафів, пені чи інших платежів за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором. З приводу відсутності у матеріалах справи належного розрахунку заборгованості [PERSON] пояснює, що він міститься у тексті позовної заяви. Поміж іншого, представник позивача вказує, що договором факторингу № 27072023 від 26.07.2023 не передбачено акту прийому передачі реєстру боржників та не вимагається його укладення й підписання. Також підписання договору про надання споживчого кредиту № 2459772 електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами договору, правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими він ознайомився перед підписанням договору. Таким чином, представник позивача ТОВ «УМ Факторинг» просить суд позов задовольнити повністю. 20.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «УМ Факторинг» адвоката Боднарчука А.М. надійшло клопотання від 19.03.2024 про витребування доказів, в якому представник позивача просить суд витребувати у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» розширену виписку по рахунку за карткою № [NUMBER] за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, яка належить [PERSON] із зазначенням контрагента, та витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» інформацію щодо повного номеру картки № [NUMBER] , яка належить [PERSON] . 25.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Войтович Л.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача зазначає, що додаток №1, у якому вказані терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначених в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки не було долучено до копії договору. Також позивач не надав суду докази, які підтверджують факт наявності заборгованості, а також достовірні докази, що підтверджують її розмір, а саме первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Окрім того, позивачем не підтверджено свої доводи з приводу факту перерахування коштів ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на рахунок відповідача, оскільки в листі вих. 2643_230818142526 від 18.08.2023 відсутній статус проведення платежу. 29.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «УМ Факторинг» адвоката Попова В.Г. надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких [PERSON] вважає наведені представником відповідача адвокатом Войтович Л.В. аргументи у запереченням такими, що не спростовують обґрунтованість позовних вимог. Представник позивача вважає, що наявність або відсутність графіку погашення кредиту не впливає на дійсність умов самого договору чи певних його умов та головне на необхідність виконання його умов відповідачем, який отримав кредит на умовах договору та ухиляється від виконання умов щодо його повернення. Ухвалою суду від 02.04.2024 задоволено клопотання представника позивача адвоката Боднарчука А.М. від 19.03.2024 про витребування доказів та повторно витребувано у Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» розширену виписку по рахунку за карткою № [NUMBER] , яка належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 13.05.2004 Оратівським РВ УМВС), за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, а також оголошено перерву в судовому засіданні по справі №128/55/24 та призначено наступне судове засідання на 25.04.2024. 05.04.2024 до суду від ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надійшов лист № 277 від 25.03.2024, а саме інформація щодо транзакції по картці № [NUMBER] , здійснених 12.10.2021 через сервіс платежів «iPay.ua». 15.04.2024 від АТ КБ «Приват Банк» надійшов лист № 20.1.0.0.0/7-240405/60607 від 09.04.2024, а саме виписка по рахунку за карткою № [NUMBER] за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, яка належить [PERSON] . В судовому засіданні 25.04.2024 представник позивача адвокат Боднарчук А.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві, а також відповіді на відзив та додаткових поясненнях у справі. Представник відповідача адвокат Войтович Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Також представник відповідача зазначила, що відповідач не отримував кредитних коштів взагалі, при цьому їх перерахування відбулось іншими особами шахрайським шляхом, однак довести дані обставини не можливо, тому що позивач не звертався до правоохоронних органів. Суд, заслухавши доводи представників сторін, розглянувши матеріали справи №128/55/24, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 12.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір №2459772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 10000,00 грн. Тип кредиту - кредит. Згідно пунктів 1.3 - 1.4 кредитного договору строк кредиту - 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про спожичний кредит, що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 договору. Тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.3. кредитного договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п. 4.1 кредитного договору та у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.2 кредитного договору (п.1.4.1 кредитного договору). Згідно п. 2.1 кредитного договору кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 29653,85% річних (п.1.5.1 кредитного договору), за зниженою 3,71% річних (п.1.5.2 кредитного договору); орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 15970,0 грн (п.1.6.1 кредитного договору), за зниженою ставкою 10030,00 грн. Згідно п. 4.2.2 договору підписуючи цей договір клієнт дає згоду на його автопролонгацію продовження дії договору та строку користування кредитом із закінченням строку кредиту або продовженого строку кредиту (п.1.3, п.4.1.5договору) ще на 15 календарних днів. Загальна кількість автопролонгацій за договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (п.4.2.5 договору). Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно із графіком платежів (п.5.1 кредитного договору). Договір підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». У паспорті споживчого кредиту зазначено основні умови кредитування з урахуванням побажань клієнта, інформація щодо орієнтовної загальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, а аткож інші важливі правові аспекти. Факт перерахування відповідачеві коштів, обумовлених кредитним договором, підтверджено листом ТОВ "Універсальні платіжні рішення" № 2643_230818142526 від 18.08.2023 та № 277 від 25.03.2024, відповідно до змісту яких за транзакцією №113822264 від 12.10.2021 о 06:18:04 в системі онлайн платежів iPay.ua на платіжну картку № [NUMBER] було успішно перераховано грошові кошти, призначення зарахування 10000,00 грн, сума 10045,00грн, інвойс 10000,00 грн. Поряд з цим, згідно листа АТ КБ «Приват Банк» № 20.1.0.0.0/7-240405/60607 від 09.04.2024 (виписка по рахунку за карткою № [NUMBER] за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, яка належить [PERSON] ) вбачається зарахування коштів 12.10.2021 в сумі 10000,00 грн на платіжну картку № [NUMBER] . Також 26.07.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Фактринг» було укладено договір факторингу № 27072023, у відповідності до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 4.1 договору факторингу права вимоги переходять від клієнта до фактора після підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку та виконання фактором умов п. 3.1.2 та п. 3.1.3 договору. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №1 від 26.07.2023, що є додатком № 1 до договору факторингу № 27072023 від 26.07.2023, ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «УМ Факторинг» право вимоги до [PERSON] , кредитний договір №2459772 від 12.10.2021. Отже, первісний кредитор (ТОВ «Лінеура Україна») виконав свої зобов`язання за договором, відкривши відповідачу картковий рахунок та встановивши кредитний ліміт, а також надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У свою чергу, відповідач в порушення умов договору не надавав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та процентами, у зв`язку із чим допустив виникнення заборгованості в розмірі 39850,00 грн. Визначаючись щодо спірних правовідносин та встановлених обставин, суд керується наступним. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну\~комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 3 ст. 207\~ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Також відповідно до ч. 1 ст. 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ч. 1 ст.\~517\~ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ч. 2 ст. 518 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Стаття 1082 ЦК України зобов`язує боржника здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому, аналіз змісту ст. 1082\~ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому, невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Відповідно до ст. 527\~ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Досліджуючи наявні у справі № 128/55/24 докази, суд доходить висновку про доведеність виникнення у позивача права вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за договором № 2459772 від 12.10.2021 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами зазначеного договору позики. Поряд з цим, визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає до стягненню з відповідача, суд зазначає наступне. Як убачається із розрахунку заборгованості, вказаного у позовній заяві, сума заборгованості за договором № 2459772 від 12.10.2021 про надання коштів на умовах споживчого кредиту складає 39850,00 грн, з яких: 10000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.10.2021 по 12.11.2021 та 23880,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022. Суд не погоджується із розрахунком процентів за користування кредитними коштами згідно договору № 2459772 від 12.10.2021 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, оскільки він жодним чином не обґрунтований та не підтверджений належними доказами, та з огляду на таке. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Також статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631\~ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050\~ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048\~ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625\~цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048\~ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Судом установлено, що сума заборгованості за процентами за період з 13.10.2021 по 12.11.2021 в межах строку кредитування у відповідності до умов п. 1.3 договору № 2459772 від 12.10.2021 (за період з 13.10.2021 по 12.11.2021), що також узгоджено сторонами у паспорті споживчого кредиту до укладеного договору про споживчий кредит, становить 5970,00 грн. Після спливу визначеного договором № 2459772 від 12.10.2021 про надання коштів на умовах споживчого кредиту строку кредитування (починаючи з 13.11.2021) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Поряд з цим, суд зауважує, що доказів того факту, що після 12.11.2021 договір було автоматично пролонговано та строк користування кредитом було продовжено на певну кількість календарних днів матеріали справи не містять, а не сплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для автоматичного продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін (у тому числі вчинення відповідних дій). Таким чином, станом на 13.11.2021 (після спливу строку кредитування) несплачена заборгованість відповідача за договором № 2459772 від 12.10.2021 складає 15970,00 грн, з яких 10000,00 грн основний борг (тіло кредиту), 5970,00 грн сума заборгованості за процентами. Також суд зауважує, що позивач своїм право на нарахування та заявлення до стягення індексу інфляції за весь час прострочення боржником, а також трьох процентів річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в межах справи № 128/55/24 не скористався. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина першастатті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи №128/55/24, предмет та підстави завлених позовних вимог, відсутність доказів сплати відповідачем кредитної заборгованості, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором № 2459772 від 12.10.2021 в сумі 15970,00 грн, з яких 10000,00 грн основний борг (тіло кредиту), 5970,00 грн (10000,00*1,99%*30 днів=5970,00 грн) сума заборгованості за процентами в межах строку кредитування за період з 13.10.2021 по 12.11.2021 відповідно до п. 1.3. договору. Що стосується тверджень представника відповідача, викладених у заявах по суті справи, а також висловлених у судовому засіданні, щодо неотримання відповідачем кредиту в розмірі 10000,00 грн, оскільки їх було отримано іншими особами шахрайським шляхом, то суд оцінює їх критично та до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються установленими фактичними обставинами, наведеними висновками суду та доказами, які містяться в матеріалах справи № 128/55/24. При цьому, доказів того, що відповідач звертався до правоохоронних органів суду не надано. Поряд з цим, суд зауважує, що вимог про оспорювання умов укладеного між сторонами договору № 2459772 від 12.10.2021 та визнання його недійсним відповідачем не було заявлено як в межах справи № 128/55/24, так і в іншій цивільній справі. Також суд відзначає, що інші доводи та усні пояснення представників сторін не спростовують висновків суду та встановлених судом фактичних обставин справи №128/55/24 і не можуть впливати на законність даного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно частин 1, 2 ст.\~141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Отже, з урахуванням положень статті 141\~ЦПК України та частковим задоволенням позовних вимог, з [PERSON] на користь ТОВ «УМ Факторинг» слід стягнути витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1075,62 грн. Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 139 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст.\~141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пунктом 9 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~"Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону). У ст.\~19\~Закону України\~"Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність" визначено види адвокатської діяльності, які відповідають вказаному вище. За змістом частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Положеннями ч. 1 ст.\~1\~цього Закону передбачено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст.\~27\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який, в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, статтею 903\~ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52\~ЦК України визначає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632\~ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. На підтвердження понесених витрат позивачем було надано договір про надання правової допомоги №18/09/Юр від 18.09.2023, акт приймання - передачі наданих послуг №13 від 10.01.2024 до договору №18/09/Юр про надання правової допомоги від 18.09.2023 із зазначенням наданих правових та юридичних послуг у загальному розмірі 4000,00 грн, а також платіжну інструкцію №326 про перерахування ТОВ "УМ Факторинг" на рахунок отримувача [PERSON] 4000,00 грн згідно акту приймання передачі наданих послуг №13 від 10.01.2024 до договору №18/09/Юр про надання правової допомоги від 18.09.2023. На підставі зазначеного, представник позивача просить суд відшкодувати позивачу у рамках даної цивільної справи 4000,00 гривень понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги. Суд, зважаючи на предмет позовних вимог та категорію справи, яка є малозначною за ціною позову, наявними у ній доказами, з огляду на усталену практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин, а також враховуючи обсяг виконаної роботи адвокатом, доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1603,00\~грн (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 40% від суми заявлених позовних вимог), який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Outcome: partial