Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Львівський міський голова [PERSON] 31.05.2023 звернувся в суд із позовом, в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 108,2 кв.м, житловою площею 60,1 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1838491646101). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок [ADDRESS] є комунальною власністю на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Львова від 14.04.1987 №222 «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам» (п.129 додатку до рішення). 4 травня 2023 року постановою слідчого управління ГУ НП у Львівській області про визнання юридичної особи потерпілим - визнано Львівську міську раду потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023140000000754 від 27.04.2023, за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України. 17 травня 2023 року представнику потерпілого (Львівської міської ради) було надано доступ до матеріалів досудового розслідування та після ознайомлення з такими, Львівській міській раді стало відомо, що внаслідок підроблення документів, з комунальної власності вибула квартира [ADDRESS] . Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на сьогоднішній день власником вказаної вище квартири є відповідач [PERSON] . Підставою для державної реєстрації за ним права власності є договір купівлі-продажу від 11.12.2020, посвідчений приватним нотаріусом Юріяк М.І., згідно з яким продавець - [PERSON] передає у власність покупцю - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 травня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 174, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1838491646101. Згідно із вказаним договором купівлі-продажу від 27 травня 2019 року, продавець [PERSON] передає у власність покупця - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого Львівською міською адміністрацією 11.10.1994 року, на підставі розпорядження № 1173 від 11.10.1994, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734. Разом з тим, у додатку до розпорядження Львівської міської адміністрації від 11.10.1994 №1173 відсутні відомості щодо приватизації квартири [ADDRESS] , що підтверджується листом Архівного відділу Львівської міської ради від 23.05.2023 № 4-110003-6828. Окрім цього, як вбачається з довідки ЛКП «Княже місто» від 04.05.2023 №577 про склад сім`ї і прописки, власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 108,2 кв.м., житловою 60, 1 кв.м., є [PERSON] , який в даній квартирі не зареєстрований, натомість, в квартирі зареєстровані: [PERSON] з 29.09.1990, [PERSON] з 30.10.2009, [PERSON] з 25.07.1988. Листом №265/01-10 від 08.05.2023 ЛКП «Княже місто», як управитель будинку повідомив, що на квартиру [ADDRESS] було видано ордер №540 від 10.05.1960 Ленінським РВК на гр. [PERSON] . Згідно інформації, наданої Галицькою районною адміністрацією, зазначена вище квартира у власність будь-яких громадян не передавалася. Також, в районній адміністрації відсутня інформація щодо передачі у користування гр. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] (лист від 10.05.2023 № 31-вих-56349). Наведені обставини свідчать про незаконне вибуття квартири [ADDRESS] з комунальної власності Львівської міської територіальної громади. Щодо відсутності волевиявлення власника на приватизація державного житлового фонду, зазначає таке. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м.Львова від 14.04.1987 № 222 «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам» затверджено реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району м.Львова. Пунктом 129 додатку до вказаного рішення, включений будинок [ADDRESS] . За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Як вже зазначалось вище, жодних дій по відчуженню (приватизації) квартири [ADDRESS] на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою та її виконавчими органами не вчинялося. Львівська міська рада вважає, що документи, на підставі яких відбулась приватизація державного житлового фонду - квартири [ADDRESS] є незаконними, як такі, що прийняті за відсутності волевиявлення власника - Львівської міської ради, відтак документи, на підставі яких відбулась приватизація не створюють правових наслідків незалежно від того, чи були вони скасовані судовими рішенням в іншій справі. Відсутність спрямованого на приватизацію житлового фонду рішення повноважного органу Львівської міської ради означає, що Львівська міська рада, як власник, волю на приватизацію квартири [ADDRESS] не виявляла, а тому вказана квартира вибула з володіння власника поза його волею, а саме без прийняття ним відповідного рішення. Із покликанням на норми ст. ст. 317, 319, 321, 387, 388 Цивільного кодексу України, вважає, що витребування майна з володіння відповідача [PERSON] (останнього набувача майна) відповідає критерію законності у зв`язку із неправомірним заволодінням майном комунальної власності. Ухвалою від 01.06.2023 позовну заяву залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою від 13.06.2023 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Давидова О.А. 25.07.2023 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке. Відповідач [PERSON] набув квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11.12.2020, та посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу М.І.Юріяком, зареєстрований в реєстрі за №3624. При укладенні договору було перевірено та підтверджено, шляхом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правомочність продавця щодо вчинення правочину з приводу квартири - [PERSON] (п. 3 договору). Продаж квартири було вчинено за її оціночною вартістю у розмірі 1 791 900,00 грн, які були сплачені покупцем продавцеві до підписанні і підписання договору (п. 5 договору). При укладені та посвідченні договору були зроблені відповідні застереження щодо правового режиму проданого майна (належність майна продавцеві на праві особистої приватної власності, щодо відсутності судових спорів, прав третіх осіб, в тому числі, малолітніх чи неповнолітніх дітей, відсутності заборгованості) (п.п. 8, 9, 12 договору). Таким чином, продавець гарантував покупцеві і вступ у справу на стороні покупця у разі, якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу квартири, пред`явить до покупця позов про витребування квартири. Водночас, продавець [PERSON] став власником спірної квартири за відплатним договором купівлі-продажу, укладеним 27.05.2019 та нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Х.В. Куйбідою-Кришкевич, який був зареєстрований у реєстрі за №174. Право приватної власності було підтверджено згідно з чинним на той час порядком - свідоцтвом про право власності № [NUMBER] , виданим Львівською міською адміністрацією 11.10.1994, зареєстрованим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734 (п. 3 договору). Продаж вчинений за домовленістю сторін відповідно до оціночної ринкової вартості квартири у розмірі 2 276 312,00 грн (п. п. 2.1, 4 Договору). При укладені та посвідченні договору були зроблені відповідні застереження щодо правового режиму проданого майна (належність майна продавцеві та отримання згоди дружини продавця на вчинення правочину, щодо відсутності судових спорів, прав третіх осіб, в тому числі, малолітніх чи неповнолітніх дітей, відсутності заборгованості) (п.п. 5, 6, 13 Договору). Продавець гарантував покупцеві вступ у справу на стороні покупця у разі, якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу квартири, пред`явить до покупця позов про витребування квартири, на підставі повідомлення покупця та клопотання про залучення до участі у справі. А тому, враховуючи вищенаведене, і відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, є добросовісними набувачами, оскільки вони не знали і не могли знати про обставини приватизації квартири без вираження волі уповноваженого представника власника - Львівської міської рали. Більше того, щодо прав на спірну квартиру за участі відповідача [PERSON] неодноразово існували судові провадження. Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.07.2022 у справі №461/8453/21 було відмовлено у задоволенні позову в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.10.2020. Окрім цього, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.02.2023 у справі №461/7474/21 було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнані такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Незважаючи на те, що сторонами проваджень були члени сім`ї та родичі [PERSON] , якій Ленінським РВК було видано ордер №540 від 10.05.1960, та які були зареєстровані у спірній квартирі на момент оспорюваної приватизації, жодного разу вони не зверталися з відповідними вимогами та не надавали підтверджень щодо незаконності проведеної приватизації, на що на сьогодні звертає увагу позивач. Також вказує, що [PERSON] придбав спірну квартиру у особи, яка стала її власником на підставі нотаріально посвідченого договору, а не у первинного незаконного набувача [PERSON] , дії якого є предметом кримінального провадження. Протягом трьох років перебування спірної квартири у власності відповідача та протягом попередніх судових проваджень, жодного разу не виникали відомості про обставини, які б свідчили про незаконність набуття ним відповідної квартири. Відповідач не лише придбав квартиру за її високою оціночною ринковою вартістю, але й виплатив заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 23 039 грн, провів ремонт щодо невід`ємних поліпшень у придбане майно на 126 220 грн. А тому, [PERSON] не знав а не міг знати про те, що спірна квартира вибула з власності Львівської міської територіальної громади поза її волею. Під час придбання майна, він правомірно очікував, що [PERSON] мав право ним розпоряджатись, а він, в свою чергу, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ним володіти. Із покликанням на постанови Верховного Суду, зазначає що задоволення вимоги про витребування майна від [PERSON] матиме наслідком покладення на добросовісного набувача (приватну особу) індивідуального й надмірного тягаря, а тому не відповідатиме принципу пропорційності (критерію «необхідності в демократичному суспільстві») в частині оцінки втручання у право на мирне володіння майном за ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, як це намагається обґрунтувати позивач. Зважаючи на процесуальний статус Львівської міської ради у кримінальному провадженні, наявність матеріальних та організаційних можливостей, вибуття спірного майна через недбалість уповноважених нею органів і установ щодо забезпечення контролю за правовим режимом комунального майна, позивач володіє такими ж процесуальними правами щодо відшкодування шкоди, як і відповідач, але при цьому істотно вищим рівнем можливостей отримання відшкодування. Позбавлення майна, в разі задоволення позовних вимог про витребування спірного майна у рамках цього судового провадження, відбуватиметься без будь-якої компенсації відповідачу чи іншого відшкодування. А тому, критерій пропорційності втручання у право на мирне володіння майном у спірній ситуації свідчить про те, позбавлення [PERSON] майна буде надмірним індивідуальним тягарем для нього. Більше того, його поведінка не зумовлювала виникнення спірної ситуації. Вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою підготовчого засідання від 26.07.2023 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Давидова О.А. та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] . Від представника Львівської міської ради Тарасович О.І. 31.08.2023 надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Давидова О.А. у відзиві на позов є безпідставними. Ухвалою підготовчого засідання від 27.09.2023, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.02.2024, у прийнятті до спільного розгляду позовної заяви [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Львівська міська рада, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юріяк Михайло Іванович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію права власності та усунення перешкод у користуванні житлом, та вступі третьої особи [PERSON] , яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - відмовлено та повернуто даний позов заявнику. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] . Ухвалою суду від 09.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] - адвоката Зазуляка Й.М. 20.10.2023 надійшли письмові пояснення, в яких позовні вимоги Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] підтримує в повному обсязі та вважає, що задоволення позову не буде надмірним втручанням у права та інтереси відповідача, з огляду на обов`язок держави захистити права неповнолітнього та відповідно інтереси суспільства. Зазначає, що в розпорядженні виконавчого комітету Львівської міської ради №1173 від 01.09.1994 про передачу квартир у власність громадян відсутня інформація про передачу у власність квартири [ADDRESS] . [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . З 30.10.2009 [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , де була також зареєстрована його матір. 27.05.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , за умовами якого [PERSON] придбав зазначену квартиру за кошти в сумі 2276312 грн. Так, 01.10.2019 рішенням Горохівського районного суду Волинської області матір малолітнього [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно нього, а [INFO] помер батько малолітнього - [PERSON] . 12.03.2021 рішенням Виконавчого комітету Горохівської міської ради опікуном над малолітнім [PERSON] призначено [PERSON] . Відповідно до довідки №795 від 12.08.2021, виданої ЛКП «Княже місто» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 25.03.1987, [PERSON] з 29.09.1990, [PERSON] з 30.10.2009, [PERSON] з 25.07.1988. Відповідно до довідки ЛКП «Княже місто» за №2978 від 11.12.2020 у квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Відповідно до листа Галицької районної адміністрації від 11.11.2021 адміністрацією не надавався дозвіл та висновок про доцільність надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно Службової записки від 09.09.2022 за №727/01-10, на адресу голови Галицької районної адміністрації м.Львова, довідка за №2978 від 11.12.2020, про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] , вказаним ЛКП «Княже місто» не видавалась та є сфабрикована. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.07.2022, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12.12.2022 та постановою ВС від 31.07.2023, в задоволенні позову [PERSON] , в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , до [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей Галицького району м. Львова, приватний нотаріус ЛМНО Юріяк М.І., [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири - відмовлено. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №272455334 від 30.08.2021, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки, виданої відділом житлового господарства ЛКП «Княже місто» №82 від 28.01.2021, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 25.03.1987, [PERSON] з 29.09.1990, [PERSON] з 30.10.2009, [PERSON] з 25.07.1988. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.02.2023, встановлено, що підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. Також, цим рішенням суду встановлено, що малолітній [PERSON] не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання опікуна, з яким він проживає. На день укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2020, він та його мати були зареєстровані за вказаною адресою, а отже мали право користування квартирою [ADDRESS] , відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] необхідно відмовити. Окрім того, суд зазначає, що на день укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2020 не існувало рішення суду чи іншого компетентного органу про позбавлення малолітнього [PERSON] права користування житлом. Зазначає, що згідно інформації з Реєстру актових записів, [PERSON] , [INFO] , змінив 05.10.2006 прізвищ на [PERSON]. Водночас, згідно архівної копії розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради №1173 від 01.09.1994 про передачу квартир у власність громадян, квартира [ADDRESS] , ні [PERSON] , ні [PERSON] не передавалась. А відтак, свідоцтво про право власності на спірну квартиру 11.10.1994 на ім`я [PERSON] не могло бути видане та не видавалось. Таким чином, [PERSON] не набував права власності на квартиру [ADDRESS] , та відповідно не мав прав на її продаж, та заволодів цим нерухомим майном у протиправний спосіб. Укладаючи 27.05.2019 з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] достовірно знав, що він не має права власності на квартиру, а свідоцтво про право власності [NUMBER] від 11.10.1994 сфальсифіковане. Враховуючи, що [PERSON] набув право користування вказаною квартирою на законних підставах, був у ній зареєстрований, договори купівлі - продажу квартири не могли бути укладені без попередньої згоди опікуна ( [PERSON] ) та рішення органу опіки та піклування. Вказує, що має місце порушення прав неповнолітнього, позбавленого батьківського піклування [PERSON] , який крім того є інвалідом дитинства, яке проявилось у фактичному позбавленні права на проживання у спірній квартирі та її відчуженні за сфальсифікованими документами. Зазначає, що [PERSON] фактично не визнає право неповнолітнього [PERSON] на проживання у спірній квартирі, оскільки звертався в суд з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Звертає увагу суду на те, що при укладенні [PERSON] договору купівлі - продажу квартири, надана сфальсифікована довідка ЛКП «Княже місто» про відсутність зареєстрованих осіб, така довідка не могла бути належним підтвердженням відсутності зареєстрованих осіб, оскільки у 2020 році інформація про зареєстрованих осіб могла надаватись лише органами Державної міграційної служби згідно Додатку 3 п.13 Правил реєстрації місця проживання, які діяли станом на 11.12.2020, затверджених постановою КМУ №207 від 02.03.2016, а ЛКП «Княже місто» не було уповноважене видавати довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Просить врахувати також те, що перший акт про фактичне не проживання [PERSON] у спірній квартирі складено за зверненням [PERSON] 31.12.2020, тобто через 20 днів після укладення договору купівлі-продажу. А тому, вважає, що [PERSON] було достеменно відомо про те, що у квартирі зареєстрований неповнолітній [PERSON] . Також звертає увагу на те, що [PERSON] ( [PERSON] ) не маючи правовстановлюючого документу на спірну квартиру, усвідомлюючи, що він не є і не був власником такої, уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , та нібито отримав за продаж вказаної квартири грошові кошти у сумі 2276312 грн. У свою чергу, [PERSON] продав квартиру [PERSON] вже за 1791900 грн. Вважає, що при вирішенні цієї справи не можуть у повній мірі застосовуватись лише положення закону щодо добросовісного набувача, передбачені в ст.ст.330, 388 ЦК України, а слід також враховувати права та інтереси малолітнього, зокрема положення ст.ст.18, 26 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.11, 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», правове значення має також статус дитини-інваліда. Вважає, що відмова у задоволені позову Львівської міської ради буде очевидним та не пропорційним втручанням у право [PERSON] на житло, який був зареєстрований та проживав в ній з народження, а змінив місце проживання через складні сімейні обставини. Звертає увагу, що норми матеріального права передбачають механізм захисту прав набувача, якщо встановлено його добросовісність, зокрема у спосіб стягнення з продавця нерухомого майна сплачених йому коштів та відшкодування шкоди. В той час, такі не передбачають дієвого механізму захисту прав неповнолітнього інваліда дитинства, який позбавлений батьківської опіки, та за описаних вище обставин не може самостійно визначити своє місце проживання. При цьому, сторони правочинів, які укладались щодо квартири, не могли жодним чином стверджувати про відсутність зареєстрованих неповнолітніх дітей у спірній квартирі і не доведено їх добросовісність. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені в такому, просила позов задовольнити. Пояснила, що Львівській міській раді лише в квітні 2023 року стало відомо про те, що спірна квартира внаслідок підробки документів вибула з комунальної власності. Постановою слідчого СУ ГУНП у Львівській області Львівську міську раду та [PERSON] визнано потерпілими у кримінальному провадженні за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України. Зазначила, що на даний час вказане кримінальне провадження перебуває на розгляді в Франківському районному суді м. Львова, та обвинувачений [PERSON] в судові засідання не з`являється у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, оскільки не пересувається, є повністю лежачим. Також зазначила, що наслідком витребування спірної квартири у відповідача, буде розприділення такої квартири громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, а саме черговикам. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що у 2020 році звернувся в Агентство нерухомості «Рентком» для пошуку квартири та уклав з ним відповідний договір. Протягом тривалого часу підбирали йому квартиру та запропонували квартиру [ADDRESS] , яку він придбав. За послуги ріелтера ним було сплачено 1 900 доларів США. Дана квартира була у жахливому стані, потребувала ремонту, також протікав дах, тому він відразу розпочав ремонт. Окрім цього, за житлово-комунальні послуги у цій квартирі були значні борги, які він усі сплатив. У подальшому він дізнався, що у квартирі зареєстровані люди, однак при посвідченні договору купівлі-продажу такої інформації йому не надавали, а навпаки була наявна довідка про відсутність зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] . Також він в подальшому дізнався із Витягу з реєстру прав власності про наявність арешту на його квартиру. Вважає, що в даному випадку порушені його права, як добросовісного набувача, оскільки станом на момент придбання квартири йому не були відомі усі обставини, встановлені у цій справі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Давидов О.А. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву. Додатково зазначив, що у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023140000000754 27 квітня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України, і позивача Львівську міську раду і неповнолітнього [PERSON] визнано потерпілими, відтак вони мають право заявити цивільні позови для відшкодування матеріальної шкоди, а відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем майна, у якого відсутні передбачені законом підстави для витребування цього майна. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] - адвокат Зазуляк Й.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити, надав пояснення, які відповідають змісту його письмових пояснень. Додатково пояснив, що вважає відповідача [PERSON] недобросовісним набувачем майна, а саме квартири [ADDRESS] , оскільки він, при купівлі такої, не переконався, що у квартирі немає зареєстрованих осіб та чи не будуть порушуватись права інших осіб при укладенні договору купівлі-продажу. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідившиматеріали справи, суд приходить до такого висновку. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із положеннями ст.4 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 статті 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно із п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 року затверджено реєстр житлових будинків, які належать місцевим радам по Ленінському району м. Львова. Згідно із п.129 додатку до вказаного рішення, до даного реєстру включено і будинок [ADDRESS] . Згідно інформації, наданої ЛКП «Княже місто», як управителя будинку, на квартиру [ADDRESS] було видано ордер №540 від 10.05.1960, копія ордеру в ЛКП «Княже місто» відсутня. Окрім цього, інформація щодо приватизації квартири [ADDRESS] у ЛКП «Княже місто» також відсутня. Згідно відомостей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, на вказану квартиру на гр. [PERSON] було видано ордер №540 від 10.05.1960 Ленінським РВК, однак книги реєстрації договорів найму та ордерів на вселення у житло в Галицькій адміністрації відсутні. Відповідно до листа архівного відділу Львівської міської ради №4-110003-6828 від 23.05.2023, у відповідь на запит юридичного департаменту, надано копію розпорядження №1173 від 01.09.1994 «Про передачу квартир у власність громадян». Однак, в додатках до зазначеного розпорядження, відомостей щодо приватизації квартири [ADDRESS] , не виявлено. Таким чином, встановлено, що жодних дій по відчуженню (приватизації) квартири [ADDRESS] на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою та її виконавчими органами не вчинялося. Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації квартири за останнім є договір купівлі-продажу від 11.12.2020, посвідчений приватним нотаріусом Юріяк М.І., зареєстрований за №3624, згідно з яким продавець [PERSON] передає у власність покупцю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно із п. 5 договору купівлі-продажу квартири, продаж такої проводиться за 1791900 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Вказана квартира належала продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 травня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 174. Згідно із вказаним договором купівлі-продажу від 27.05.2019, продавець [PERSON] передає у власність покупця [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира належала продавцю [PERSON] на праві приватної власності згідно із Свідоцтвом про право власності № [NUMBER] , виданим Львівською міською адміністрацією 11.10.1994 року, на підставі розпорядження № 1173 від 11.10.1994, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734. Згідно із п. 4 договору купівлі-продажу, продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 2276312 грн, які повністю оплачені покупцем продавцю на момент підписання даного договору. 27 квітня 2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023140000000754 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України. Згідно із постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУ НП у Львівській області Летнянка І.Р. від 26.04.2023 визнано неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , потерпілим у цьому кримінальному провадженні, оскільки було незаконно відчужено квартиру, у якій був зареєстрований неповнолітній. Окрім цього, постановою слідчого від 04.05.2023, визнано Львівську міську раду потерпілим у даному кримінальному провадженні. Досудове розслідування у зазначеному кримінального провадження проводиться за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, внаслідок вчинення яких було незаконно відчужено об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] . Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частина 1 статті 388 ЦК України). Відповідно до змісту наведеної норми, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 761/17557/15-ц (провадження № 61-17903св21). Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19) звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Схожі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18). Отже, належним способом захисту права в цьому випадку є саме витребування майна у останнього набувача на користь його власника. Як встановлено вище, квартира [ADDRESS] вибула із володіння територіальної громади протиправно на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 11.10.1994 року, а в подальшому була неодноразово відчужена за відплатними договорами. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно (квартира) вибуло із володіння Львівської міської ради поза волею власника, а тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України міська рада має право на витребування його у кінцевого власника. Разом з тим, Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У відповідності до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Окрім цього, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на наведене вище, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18), зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Аналогічний висновок зроблено і у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18), від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18), від 20 травня 2020 року у справі №199/8047/16-ц (провадження № 61-13212св19). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». В ході розгляду даної справи судом встановлено, що 11.12.2020 відповідач [PERSON] набув у свою власність квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із [PERSON] , та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., зареєстровано в реєстрі за №3624. Продаж квартири відбувся за 1791900 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріального посвідчення цього договору. Із долученого відповідачем [PERSON] договору про надання посередницьких послуг від 14.08.2020 та акту здачі-приймання наданих послуг до зазначеного договору, вбачається, що останній уклав даний договір із Агентством нерухомості «Рентком», з метою пошуку об`єкта нерухомого майна, який відповідає його вимогам. Агентством нерухомості «Рентком» було запропоновано замовнику [PERSON] придбати квартиру [ADDRESS] , яку він придбав за 61 000 доларів США. За вартість наданих послуг замовник сплатив Агентству нерухомості «Рентком» 1 900 доларів США. При посвідченні зазначеного вище договору купівлі-продажу, було встановлено, що продавець [PERSON] придбав 27.05.2019 у власність квартиру [ADDRESS] за відплатним договором (купівлі-продажу) у [PERSON] за 2276312 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 174. При цьому, як вбачається із даного договору, спірна квартира належала продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого Львівською міською адміністрацією 11.10.1994 року, виданого на підставі розпорядження № 1173 від 11.10.1994, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 8734. Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Таким чином, суд звертає увагу на те, що за наявності відповідних відомостей із реєстру речових прав, будь-яка зацікавлена особа, навіть проявивши розумну обачливість, не могла бути проінформована про обставину спірного статусу щодо такого нерухомого майна. У зв`язку з наведеним, відповідач [PERSON] , набуваючи 11.12.2020, у тому числі у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про оплатне придбання такого майна, який у свою чергу був посвідчений нотаріально, із дотримання нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не міг знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Львова поза її волею і щодо такого майна існує відповідний спір. Окрім цього, відповідачу [PERSON] і не було відомо про зареєстрованих у придбаній ним квартирі осіб, що підтверджується листом ЛКП «Княже місто» від 16.01.2024 №4-3101-2269, адресованим директору юридичного департаменту ЛМР, згідно з яким 14.12.2020 новим власником квартири [ADDRESS] [PERSON] було надано правоустановчі документи на квартиру, для внесення змін в базу реєстрації мешканців. Саме тоді йому було доведено до відома, що згідно даних ЛКП «Княже Місто», в зазначеній квартирі не зняті з реєстрації попередні власники. Також доведено до відома, що за зазначеною адресою існує значна заборгованість з утримання будинку та прибудинкової території та з водопостачання та водовідведення. [PERSON] вказану заборгованість було погашено в повному обсязі. Також у листі ЛКП «Княже Місто» повідомило про те, що за фактом підроблення довідки з місця проживання про склад сім`ї №2978 від 11.12.2020 було скеровано заяву №754/01-10 в ЛРУ поліції №1 ГУНП у Львівській області, однак згідно відповіді відділу поліції від 07.10.2022 №26568/03/3722 проведеною перевіркою не встановлено ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Як зазначено вище, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023140000000754 від 27 квітня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України (щодо факту підроблення Свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого Львівською міською адміністрацією 11.10.1994 року), позивача Львівську міську раду та третю особу - [PERSON] визнано потерпілими. Натомість відповідач [PERSON] статусу потерпілого у такому кримінальному провадженні не має. Щодо доводів представника третьої особи - адвоката Зазуляка Й.М. стосовно порушення прав неповнолітнього, а також щодо обов`язку держави захистити права неповнолітнього та відповідно інтереси суспільства, суд зазначає таке. Питання щодо прав неповнолітнього [PERSON] на проживання у спірній квартирі, неодноразово було предметом розгляду справ судами. Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.07.2022, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12.12.2022 та постановою Верховного Суду від 31.07.2023, в задоволенні позову [PERSON] , в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , до [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей Галицького району м. Львова, приватний нотаріус ЛМНО Юріяк М.І., [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири - відмовлено. Підставою для відмови в позові слугувало те, що неповнолітній [PERSON] не був стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а тому що обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту майнових прав та інтересів неповнолітньої дитини та не призведе до відновлення його права, оскільки наслідком недійсності правочину відповідно до частини 2 статті 216 ЦК України, є те, що кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання такого правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Також рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17.02.2023 частково задоволено позов [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та визнано такими, що втратили право користування зазначеною квартирою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У задоволенні позовних вимог про визнання неповнолітнього [PERSON] втратившим право користування зазначеною квартирою - відмовлено. Даним рішенням встановлено, що підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. Також, цим рішенням суду встановлено, що малолітній [PERSON] не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання опікуна, з яким він проживає. На день укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2020, він та його мати були зареєстровані за вказаною адресою, а отже мали право користування квартирою [ADDRESS] . Окрім цього, як зазначалось вище, в ході розгляду даної справи неповнолітнім [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , було подано позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Львівська міська рада, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юріяк М.І. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію права власності та усунення перешкод у користуванні житлом. Ухвалою суду від 27.09.2023, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08.02.2024, у прийнятті до спільного розгляду позовної заяви третьої особи відмовлено та повернуто даний позов заявнику. Повертаючи позов третій особі, судами зазначено, що предметом заявленого позову є визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про реєстрацію права власності, визнання права на користування житлом, витребування майна та вселення у квартиру, а зазначені вимоги, не є взаємопов`язані з позовом Львівської міської ради. Предметом даного позову є витребування на користь Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради квартири [ADDRESS] , відтак у даній справі обставини щодо права користування спірною квартирою неповнолітнім [PERSON] , а також стосовно обов`язку держави щодо захисту прав неповнолітнього, не встановлювались. Також при розгляді даної справи, суд звертає увагу на те, що і неповнолітній [PERSON] , і Львівська міська рада визнані потерпілими у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023140000000754 від 27.04.2023, за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.1 ст.209 КК України, відтак мають право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди. За таких обставин, суд вважає, що під час розгляду даної справи не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а навпаки наявні докази вважати, що відповідач не міг передбачати наявності ризику, що його право власності на придбану квартиру за договором купівлі-продажу, може виявитись незаконним і буде скасоване. Перекладення на теперішнього власника спірної квартири, який жодного порушення не вчинив, наслідків протиправних дій інших осіб та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача [PERSON] , а отже, буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] придбана відповідачем в особи, яка не мала права його відчужувати, та вибула з володіння Львівської міської ради поза її волею. Разом з тим, обставини вибуття квартири з володіння позивача мають значення і для висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем, який набув спірне майно за відплатним договором, адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном, відтак у задоволенні позову слід відмовити. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed