Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», відповідач), третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа Страхування» (далі - ПАТ «Альфа Страхування», третя особа), у якому просила суд визнати недійсним Кредитний договір № 500520907 від 08.10.2014. Позовні вимоги мотивує тим, що 08.10.2014 між нею та відповідачем було укладено Кредитний договір № 500520907. Вказує, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту працівниками банку не було належним чином ознайомлено з умовами кредитування та не надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування, а позивач не могла їх прочитати через дрібний шрифт тексту договору. Тому вважає, що відповідачем було порушено ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що відповідачем взагалі не було надано позивачу Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» та позивач з ними ознайомлена не була. Посилається, що відповідачем було незаконно встановлено у п. 2.8. Кредитного договору оплату щомісячної комісії за управління кредитними коштами, оскільки споживач не має на користь банку платежі за дії, які той здійснює на власну користь. Стверджує, що п. 4 Кредитного договору встановлено умови за яких позичальник має сплачувати штраф на користь банку, проте даний пункт договору покладає на позичальника подвійну відповідальність, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Вказує, що відповідачем також було порушено п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Зазначає, що умови Кредитного договору також є несправедливими, оскільки позивачу було фактично нав`язано страхову компанію. З урахуванням викладеного вище, просив суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.08.2016 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 16.01.2017 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.01.2019 позовну заяву було повернуто позивачу у зв`язку із не усуненням недоліків. Постановою Київського апеляційного суду від 20.08.2019 було задоволено апеляційну скаргу позивача та скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21.01.2019, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 29.08.2019 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.09.2019 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 20.09.2019 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.09.2019 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідачу та третій особі було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками. У встановлений ухвалою суду строк відповідачем відзиву на позовну заяву та третьою особою пояснень на позовну заяву подано не було. На підставі викладеного вище, суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів справи. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження, то сторони у судове засідання не викликалися. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.10.2014 між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500520907, відповідно до якого [PERSON] було видано кредит у розмірі 14 999 гривень 44 копійок строком до 09.10.2019 (а.с. 74-76). Позивач посилається на те, що кредитний договір укладений з порушенням її прав як споживача, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про третейські суди», Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про страхування». Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Встановлено, що позивач виступає стороною кредитного договору № 500520907 від 08.10.2014 та його умови погоджені сторонами, що підтверджується підписами [PERSON] та представника банку, зазначеними на спірному договорі та Додатку №1 до кредитного договору. Посилання позивача на її необізнаність з умовами кредитування суперечить викладеному у п. 5 кредитного договору, з якого вбачається, що позичальник підписанням договору підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту. Тому позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими, а позивачем не надано до суду доказів не ознайомлення її з умовами кредитування. Позивач зазначає, що встановлення у п. 2.8. кредитного договору оплати щомісячної комісії за управління кредитом є незаконним. За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Зі змісту цієї норми вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управлінням кредитом, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Наведене свідчить про несправедливість умов договору (порушення принципу добросовісності, істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, завдання шкоди споживачеві). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746цс16. При цьому, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, положення пункту 2.8 в силу закону є нікчемними, а тому вимога про визнання кредитних договорів у цій частині недійсними є неналежним способом захисту. Позивач оспорює п. 4 кредитного договору щодо одночасного накладення двох штрафів за прострочення платежу. Зазначений пункт кредитного договору встановлює обов`язок позичальника сплатити банку штраф у розмірі 50 гривень за кожне допущене ним прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває п`ять і більше календарних днів, додатково до штрафу у розмірі 50 гривень, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 гривень за кожний випадок допущеного прострочення платежу. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Вбачається, що одночасне застосування двох розмірів штрафів за одне й те саме порушення - прострочення платежу, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Водночас, суд не знайшов підтвердження тому факту, що умовами кредитного договору № 5005209097 від 08.10.2014 встановлено подвійне стягнення, оскільки, в п.4 зазначено, що позичальник зобов`язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена договором, сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів з моменту виникнення прострочення платежу (при цьому, у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 грн. за кожний випадок допущеного прострочення платежу). Таким чином, умовами кредитного договору № 5005209097 від 08.10.2014 встановлено два окремих штрафи - 50,00 грн. та 150,00 грн. за прострочення повернення платежів у різні терміни. Під час укладання спірного договору банк надав позивачу по справі інформацію про всі штрафи, пов`язані з невиконанням умов кредитного договору, про що зазначено в п.5 кредитного договору № 5005209097 від 08.10.2014, який позивач підписав, чим письмово підтвердив, що ознайомився з усіма умовами в повному обсязі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного вище, суд не знаходить підстав для задоволення поданого позову, як необґрунтованого.

Outcome: dismissed