Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивачка, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] є її батьком, а також просила встановити факт прийняття позивачкою спадщини після його смерті. Крім того просила скасувати видані відповідачам свідоцтва про право на спадщину та визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна. На обґрунтування позову посилалася на те, що її мати - [PERSON] з 1992 року проживала разом однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, під час якого [INFO] народила позивачку, яка зазначає, що [PERSON] за життя визнавав її як доньку, утримував, виховував її, а оскільки шлюб між її батьками не був зареєстрований, то відомості про батька були записані у свідоцтві про її народження зі слів матері. [INFO] [PERSON] загинув, а після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а також на інше нерухоме та рухоме майно, яке успадкували відповідачі як дружина ти син померлого. [PERSON] з посиланням на ст. 549 ЦК УРСР в позові зазначає, що після смерті [PERSON] вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки деякий час залишалася разом з матір`ю проживати в буд. [ADDRESS] , який належав [PERSON] , а також у неї залишилися документи на деяке рухоме майно, що належало [PERSON] , а тому вважає себе такою, що прийняла спадщину після його смерті. У зв`язку з тим, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , тому позивачка просила скасувати такі свідоцтва та визнати за нею право власності в порядку спадкування на частину спадкового майна, як за однією зі спадкоємців першої черги. [PERSON] , яка була допитана судом в тому числі в якості свідка, в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, та пояснила суду, що в дитинстві вона мешкала разом з [PERSON] та своєю матір`ю в с. Новий Світ, а коли їй було приблизно три роки, то [PERSON] купив будинок в с. Панькове, куди вони всі разом і переїхали. Жили вони як одна родина, а позивачка вважала [PERSON] своїм батьком, оскільки він виховував її як доньку. Батько працював на полі, а на вихідні вони разом їздили в місто за покупками. Також він возив її у школу, був на першому дзвонику коли вона йшла у перший клас. Про те, що у нього є офіційна дружина, позивачка в дитинстві не знала, а 11 червня 2003 року сталася ДТП, під час якої [PERSON] загинув. На момент ДТП позивачка та її мати були разом з [PERSON] у машині, і після цього вона з матір`ю деякий час ще прожили в с. Панькове, а потім переїхали мешкати в м. Кам`янське. Відповідач [PERSON] спілкувався з нею, як із рідною сестрою вже після смерті батька, та вона навіть була запрошена на хрестини його сина. Позивачка в 2021 році звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, однак їй відмовили у прийнятті такої заяви та повідомили, що після його смерті вже відкрита спадкова справа та свідоцтва видані іншим спадкоємцям - відповідачам. Тому просила позов задовольнити, оскільки вважає себе донькою [PERSON] та спадкоємицею першої черги після його смерті разом з відповідачами. Представник позивачки - адвокат Чуміна К. Г. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити вказавши, що позивачка є рідною донькою загиблого [PERSON] , оскільки її батьки проживали разом, а загиблий за життя визнавав її своєю донькою. Крім того, позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки проживала в будинку в с. Панькове, вступила у користування спадковим майном, та до цього часу має документи на деяке рухоме майно, що належало [PERSON] , а тому згідно положень ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину. Оскільки відповідачі ухилилися від проведення генетичної експертизи для встановлення спорідненості між позивачкою та відповідачем [PERSON] на рівні брат-сестра, то з посиланням на ст. 109 ЦПК України вважала, що факт батьківства є повністю доведеним. Також вважала, що оскільки факт батьківства та прийняття спадщини є доведеними, то існують підстави і для скасування отриманих відповідачами свідоцтв про право на спадщину, та визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на 1/3 частину спадкового майна. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила в суді, в тому числі як допитана в якості свідка, що її чоловік - [PERSON] ніколи не співмешкав з матір`ю позивачки - [PERSON] , оскільки весь час проживав з нею та їх спільним сином. Їй відомо, що мати позивачки працювала на [PERSON] в якості підсобної робітниці, однак спільних дітей вони не мали, а тому заперечувала факт батьківства її чоловіка, який загинув, відносно позивачки. Також вважала, що позивачка не вступила у спадщину, оскільки не є донькою [PERSON] О. Відповідачка надала показання згідно яких самостійно займалася організацією похорон [PERSON] , відправкою його тіла до Азербайджана , де він зараз і похований в с. Арагеран. Чому свідоцтво про смерть [PERSON] отримала мати позивачки - їй не відомо. Батьки [PERSON] відмовилися від спадщини після його смерті на користь відповідачки та її сина. Про стосунки між [PERSON] та матір`ю позивачки їй нічого не відомо. Вважає, що мати позивачки незаконно прописалася в будинку, а потім самостійно виписалася з нього. У 2003 році мати позивачки зверталася до суду із заявою про встановлення факту батьківства, проте в суді не змогла відповісти на жодне запитання, а на пропозицію провести генетичну експертизу - нічого не відповіла, оскільки злякалася. Повідомила, що її загиблий чоловік весь час мешкав з нею та сином в с. Кам`яне, і ніколи не мешкав в с. Панькове разом з позивачкою та її матір`ю, а лише використовував цей будинок для роботи, оскільки там мешкали його працівники, які працювали на полях. Вважає, що твердження про те що позивачка донька її загиблого чоловіка - неправда, оскільки чоловік її ніколи не зраджував, а син ніколи не спілкувався з позивачкою. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачки - адвокат Снігур А. С. проти позову заперечував та зазначив, що факт проживання матері позивачки однією сім?єю та ведення спільного господарства з померлим [PERSON] не доведено, оскільки приміщення в якому була вона зареєстрована не було житловим, придбано в 2001 році як будинок механізатора та використовувалось для ведення фермерського господарства. Мати позивачки - [PERSON] була зареєстрована в цьому приміщенні всього за один день до смерті [PERSON] . Крім того, допитані в судовому засіданні свідки дали суперечливі свідчення щодо обставин спільного проживання чоловіка та жінки однією сім?єю та визнання [PERSON] позивачки як доньки. Вважав безпідставним твердження позивачки щодо відкритого визнання померлим [PERSON] її донькою та утримання її, оскільки мати позивачки з 1994 по 2002 ріки була зареєстрована як одинока мати, і отримувала допомогу на утримання позивачки. Крім того, вважав не доведеним, що батьки померлого, які прийняли частину спадщини після смерті сина, визнавали позивачку його дочкою, оскільки після прийняття спадщини в подальшому відмовились від спадщини саме на користь відповідачів. Також вважав, що доказ поданий позивачкою на доведення спорідненості, а саме: висновок генетичної експертизи, яка була проведена між нею та [PERSON] є неналежним та недопустимим доказом, оскільки з анкетних даних [PERSON] з`ясовано, що дані останнього відрізняються, зокрема по батькові, від даних померлого. Крім того така експертиза проведена поза межами судового розгляду даної цивільної справи та носить тільки інформаційний характер, проведена невстановленою експертною установою за кордоном, а експерт не повідомлений про кримінальну відповідальність та ніяким чином не може підтверджувати спорідненість позивачки з відповідачами. Заперечував проти застосування положень ст. 109 ЦПК України в частині визнання факту батьківства у зв`язку з неявкою відповідачів для проведення експертизи, оскільки вважає, що неможливо експертним дослідженням довести спорідненість позивачки [PERSON] з відповідачкою [PERSON] , а дослідження з відповідачем [PERSON] не проводилось оскільки відповідач належним чином не був повідомлений та не викликався для проведення експертизи. Також, вважає недоведеним факт вступу позивачки в управління та володіння майном після смерті [PERSON] , оскільки з часу відкриття спадщини та до 2021 року ані позивачка, ані її мати з такою заявою до нотаріальної контори не зверталися. Згідно наданої [PERSON] розписки, мати позивачки після смерті [PERSON] забрала своє особисте майно з будинку та не мала претензій щодо спадкового майна. Твердження позивачки, про те що про відкриття спадкової справи вона дізналась тільки в 2021 році, вважає спростовується тим, що мати позивачки ще в 2003 році зверталась до суду з заявою про встановлення факту батьківства доньки, але заява в зв`язку з неявкою заявниці судом була залишена буз розгляду. Тому представник відповідачки вважає, що позовні вимоги є безпідставними. Крім того, зазначив, що до позовних вимог слід застосувати строки позовної давності, про що подав відповідну заяву, оскільки відповідно до вимог ст. 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік. Такий строк позивачка пропустила, як пропустила і трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання права власності. Тому просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , який про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем його реєстрації (а.с. 64, т.1, 42-43, т. 2), а також через свого представника - адвоката Гоменюка Ю. В. (а.с.123, т. 2, а.с.173, т.3) до припинення його повноважень (а.с.196, т.2), в судові засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомив. Згідно клопотання від 06 червня 2022 року, від 26 вересня 2022 року просив відкласти розгляд справи (а.с.46, т. 2, а.с. 188-189, т.2), тобто був належним чином обізнаний про судовий розгляд. Причини своєї неявки суду не повідомив. З`ясувавши думку сторін суд постановив здійснювати розгляд справи без участі відповідача [PERSON] у зв`язку з тим, що останній належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що також підтверджується його підписом про отримання відзиву по справі на заяву про збільшення позовних вимог 18 квітня 2023 року (а.с. 234, т.3), а його неявка не перешкоджає розгляду справи. Свідок [PERSON] , надала суду показання, згідно яких вона є рідною сестрою матері позивачки та їй відомо про те, що її сестра в період 1992-1993 року зустрічалася з [PERSON] , а потім вони стали жити як одна родина та сестра завагітніла від нього. Свідок разом з [PERSON] їздили в половий будинок забирати [PERSON] після народження . Разом з [PERSON] та дитиною, сестра мешкала в с. Новий Світ, а коли [PERSON] виповнилося приблизно 3-4 роки, то вони переїхали жити в с. Панькове, де він купив будинок. Там мешкали як подружжя, а [PERSON] утримував родину, купував для [PERSON] коляску, харчі, підгузки, виховував її як рідну дитину. Свідок часто бувала у них в гостях, а тому їй відомо, що батьки позиваки жили однією сім`єю та виховували її як свою доньку. Після загибелі [PERSON] , його похорон оплачувала сестра свідка - [PERSON] , а тіло поховали в Азербайджані . Після смерті [PERSON] сестра свідка з позивачкою ще деякий час мешкали в будинку в с. Панькове, а потім відповідачка [PERSON] стала пред`являти свої права на будинок, у зв`язку з чим довелося поїхати з будинку. На похоронах також була і відповідачка з сином [PERSON] . Також свідок повідомила суду, що після загибелі [PERSON] у нього залишилося поле, на якому вирощувалася сільськогосподарська продукція, а [PERSON] деякий час давала гроші на обробіток цієї землі. Свідок [PERSON] надала суду показання, згідно яких вона є сусідкою сторін по справі та їй відомо, що приблизно в 1990-х роках позивачка разом зі своїми батьками: [PERSON] та [PERSON] мешкали в с. Панькове (Дніпрельстан). [PERSON] возив її на машині до школи, називав своєю донькою, а вона його батьком. Жили однією сім`єю, а після його загибелі позивачка з матір`ю деякий час пожили в будинку, а потім поїхали. Після цього в будинку тривалий час ніхто не мешкав, а потім там став жити [PERSON] . Свідок [PERSON] надав суду показання, згідно яких він є сусідом сторін по справі та йому відомо, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] жили однією сім`єю, принаймні свідок їх так сприймав. [PERSON] придбав будинок, зробили в ньому ремонт та жили в будинку разом до дня загибелі [PERSON] в 2003 році як родина, а потім позивачка з матір`ю ще деякий час після його смерті там жили. Також свідок знав про існування офіційної дружини та сина [PERSON] , а після його смерті залишився трактор та деякі машини, проте хто саме ними користувався свідку не відомо. Свідок [PERSON] надала суду показання, згідно яких вона є матір`ю позивачки та мешкала з [PERSON] однією сім`єю і народила від нього [PERSON] . Мешкали вони разом в с. Панькове, а [PERSON] визнавав [PERSON] за доньку, оскільки є її біологічним батьком, хоча у свідоцтві про народження відомості про батька були записані зі слів матері. Спочатку [PERSON] не заперечувала, що [PERSON] є донькою [PERSON] , проте після того, як дізналася, що у свідоцтві про її народження він не записаний батьком, то відмовилася від цього. Також свідок повідомила суду, що в 1998-1999 році [PERSON] купив будинок в с. Дніпрельстан (Панькове) та вони стали там жити. Спочатку будинок не був придатний для житла, а потім вони зробили ремонт і [PERSON] прописав свідка в ньому. Свідку було відомо, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою та що вони мали спільного сина і що відповідачка шантажувала його щоб він повернувся в родину, а після смерті [PERSON] свідок зверталася до суду з заявою про встановлення батьківства, проте через її моральний стан справу не розглянули, та залишили без розгляду через її неявку до суду. Її донька, позивачка по справі, з дитинства знала що [PERSON] її батько, спілкувалася з відповідачем [PERSON] як з рідним братом та навіть віддала йому диктофон з голосом батька, документи на пай. Після чого [PERSON] перестав з нею спілкуватися. Після загибелі [PERSON] свідок ще продовжувала деякий час мешкати в будинку в с. Панькове, давала гроші на обслуговування техніки, яка залишилася, на обробіток поля. Також організацією похорон займалася особисто свідок, та їй допомагали брат та друг [PERSON] , а відповідачка не приймала участі в організації поховання. Свідоцтво про смерть [PERSON] забрав брат свідка, а після його смерті вона з донькою ще мешкала в будинку протягом 6 місяців. Після того, як хтось хотів потрапити в будинок, свідок злякалася та поїхала мешкати до своєї сестри і вже потім не змогла повернутися до будинку через замінені замки. За часи спільного проживання вона спілкувалася з родичами [PERSON] , до них навіть приїздив його батько. Свідок [PERSON] надав суду показання, згідно яких він є чоловіком сестри [PERSON] та йому відомо, що [PERSON] працювала у [PERSON] підсобною робітницею, а чи були у них якісь стосунки - свідку не відомо, оскільки [PERSON] мешкав на той час з [PERSON] . Свідок не заперечував факт того, що позивачка в дитинстві разом зі своєю матір`ю мешкали в будинку в с. Панькове, який купив [PERSON] . Свідок [PERSON] надав суду показання, згідно яких він є рідним братом [PERSON] та свідку відомо, що [PERSON] є донькою [PERSON] , оскільки він мешкав разом з [PERSON] в с. Дніпрельстан (Панькове) однією сім`єю. Ставився до [PERSON] , як до дружини, а до [PERSON] як до доньки. Свідок повідомив, що [PERSON] жив з [PERSON] та [PERSON] в одному будинку з його родиною, а також у [PERSON] на той час була офіційна дружина - [PERSON] та син [PERSON] . [PERSON] - це колишній чоловік сестри свідка та [PERSON] , він також жив в цьому будинку. Заяви про відмову від спадщини від їхніх з [PERSON] батьків із Азербайджану привіз Ягуб, про що його просили [PERSON] та [PERSON] . Не заперечував той факт, що в будинку, який купив [PERSON] іноді жили інші люди, а будинок спочатку був не придатний для проживання, а потім там зробили ремонт і позивачка з батьками мешкали в ньому. На даний час у свідка нормальні стосунки з відповідачами, конфліктів не було, а після смерті [PERSON] гроші на утримання техніки та поля давала саме мати позивачки. Підтвердив факт того, що [PERSON] є батьком [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи і надані докази, що маються у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Пунктом 1 постанови пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти батьківства; факти прийняття спадщини. Можливість здійснювати розгляд питання про встановлення фактів у позовному провадженні підтверджена позицією ВС, яка викладена у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20. Статтею 130 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Частина 3 ст. 128 Сімейного кодексу України передбачає, що позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Судом встановлено, що [INFO] в с. Кам`яне Солонянського району Дніпропетровської області народилася [PERSON] , батьками якої у свідоцтві про народження записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.22, т. 1). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 06 серпня 2021 року № 00032008190, відомості про батька [PERSON] записані зі слів матері (а.с.23, т. 1). Згодом позивачка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.24, т.1), а потім на « [PERSON] » (а.с.133, т.3). Пунктом 3 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного Кодексу, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Оскільки позивачка народилася [INFO] , тобто до 1 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин в частині встановлення батьківства слід застосовувати положення ст. 53 КпШС, згідно якої походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Судом під час розгляду справи було встановлено, що батьки позивачки: [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] » та [PERSON] , який загинув [INFO] , проживали разом в [ADDRESS] , вели спільне господарство, спільно виховували позивачку, оскільки за життя загиблий визнавав позивачку своєю донькою, що підтверджено в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та самої позивачки, а також дослідженими матеріалами справи, зокрема довідкою «Башмачанської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» про спільне виховування позивачки [PERSON] та [PERSON] (а.с.37, т.1), спільними фото (а.с.46-47, т.1). Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] та [PERSON] в частині того, що [PERSON] та мати позивачки ніколи не мешкали разом, оскільки такі показання не узгоджуються з матеріалами справи та показаннями інших свідків в частині визнання за життя загиблим [PERSON] позивачки як своєї дитини, а також в частині спільного проживання [PERSON] з [PERSON] , виховання позивачки загиблим до дня смерті та її утримання. Також суд критично ставиться до довідки, яка видана виконкомом Василівської сільської ради про те, що [PERSON] згідно по господарської книги за 1996-2001 роки зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.158,т.3), та до довідки виконавчого комітету Солонянської селищної ради, про реєстрацію його місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.157, т.3), оскільки суд вважає, що місце реєстрації загиблого [PERSON] , як і місце реєстрації матері позивачки не впливає на місце їх фактичного мешкання, ведення спільного господарства та виховування і утримання позивачки [PERSON] як своєї доньки. Суд також не приймає заперечення відповідачки [PERSON] та її представника - адвоката Снігура А. С. в частині того, що мати позивачки була лише за один день до загибелі [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] , оскільки реєстрація місця проживання матері дитини не впливає на обсяг визнання свого батьківства загиблим [PERSON] за життя, що підтвердили свідки. Згідно висновків ВС, викладених у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 592/4443/17, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України 2004 року, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України 2004 року може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У вказаній постанові ВС висловив позицію щодо переважного доказового значення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи для категоричного висновку про визнання батьківства. Так, судом 19 жовтня 2022 року за клопотанням представника позивачки (а.с.141-145, т.2) було постановлено ухвалу про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, виконання якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «МАМА ПАПА», а на вирішення експертам поставлено наступне питання: Чи є [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] та [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] біологічним братом та сестрою, а саме: чи мають вони спільного біологічного батька, за умови різних біологічних матерів? (а.с.219-220, т.2). Вказана ухвала була оскаржена відповідачкою [PERSON] та постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року залишена без змін (а.с.38-43, т.3). Однак експертиза так і не була проведена через неявку відповідачів до експертної установи (а.с.211-217, т.3). Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Положення вказаної статті неодноразово роз`яснювалося відповідачці в судовому засіданні, а факт ухилення відповідачів від подання експертам необхідних матеріалів без яких провести експертизу неможливо суд вважає доведеним з огляду на те, що в матеріалах справи є лист ТОВ «МАМА ПАПА» про виклик відповідачів для відібрання зразків для виконання експертизи, які ними були отримані, що підтверджується відомостями АТ «Укрпошта» (а.с.211-218, т.3), а також іншими матеріалами справи (а.с.20-24, т.4, а.с.36-62, т.4). Суд не приймає заперечення адвоката Снігура А. С. в частині того, що [PERSON] не викликався належним чином до експертної установи, оскільки відповідач [PERSON] повідомлявся про необхідність прибути до експертної установи через надсилання смс на невідомий мобільний номер телефону, оскільки такі виклики надсилалися відповідачу в тому числі і за зареєстрованою адресою його проживання (а.с.212, т. 3), а крім відповідача до експертної установи не з`явилася і відповідачка [PERSON] , без генетичного матеріалу якої експертиза також не може бути проведена. Суд не приймає заперечення адвоката Снігура А. С. також з огляду на те, що смс-повідомлення [PERSON] здійснювалися експертною установою виключно на мобільний номер телефону, який був указаний особисто відповідачем [PERSON] в його клопотанні про відкладення розгляду справи (.с.46, т. 2), а такі смс-повідомлення були доставлені та прочитані (а.с.54, т. 4). Також суд не приймає в якості доказу експертизу, проведену між позивачкою та [PERSON] (а.с.48,т.1) з огляду на заперечення представника відповідачки адвоката Снігура А. С. У зв`язку з ухиленням відповідав від проведення генетичної експертизи, на підставі ст. 109 ЦПК України суд визнає факт для з`ясування якого була призначена така кспертиза, а саме факт того, що позивачка та відповідач [PERSON] є рідними братом та сестрою і мають спільного біологічного батька. З огляду на досліджені докази, суд вважає, що факт батьківства [PERSON] , який загинув [INFO] відносно позивачки є повністю доведеним належними та допустимими доказами. Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту прийняття спадщини позивачкою після смерті її батька [PERSON] , суд посилається на наступне. Пунктом 1 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним та за наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад факти прийняття спадщини. Оскільки спадщина відкрилася [INFO] в день смерті [PERSON] тому до спірних правовідносин слід застосувати норм ЦК УРСР, а відповідно до ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено що на момент відкриття спадщини позивачка досягла повних дев`яти років, а тому відповідно до положень ст. ст. 529, 535 ЦК УРСР є спадкоємицею першої черги та має право на обов`язкову частку, а у зв`язку з проживанням протягом 6 місяців після смерті [PERSON] в будинку, який увійшов до складу спадкової маси, а також у зв`язку з наявністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів на частину рухомого майна, яке належало померлому, прийняла спадщину після його смерті. Тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Вирішуючи позов в частині вимог про скасування свідоцтв про право на спадщину, які видані відповідачам суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа № 355/2003 (а.с.159-250, т.4), оригінал якої був досліджений судом в судовому засіданні. Згідно матеріалів спадкової справи за заявою [PERSON] , як дружини померлого та [PERSON] , як сина померлого було видано 10 свідоцтв про право на спадщину за законом: на будинок механізаторів (а.с.78, т. 3), автомобілі ГАЗ 270520, 2002 року випуску, ВАЗ 21061, 1987 року випуску, ВАЗ 2101, 1978 року випуску (а.с.79,80, т.3), приватизовану земельну ділянку площею 0,85 га (а.с.86,89, т.3), земельну ділянку площею 14,430 га (а.с.87,88, т.3), на земельну частку (пай) (а.с.92, т.3), долю в статутному фонді ФГ «АЙЗЕРБАЙДЖАН» (а.с.126, 127, т.3). Враховуючи те, що позивачка є донькою померлого [PERSON] , прийняла спадщину після його смерті, тому суд вважає, що вказане є підставою для скасування виданих відповідачам свідоцтв про право на спадщину в порядку спадкування за законом, оскільки під час їх видачі нотаріусу не було відомо про існування ще одного спадкоємця, тобто на підставі ст. 1301 ЦК України. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Гоменюк Ю. подали заяву про застосування строків позовної давності (а.с.192-193, т. 2), яку також підтримав і адвокат Снігур А. С. Суд вважає, що строк позовної давності до спірних правовідносин в частині встановлення факту батьківська не застосовується з огляду на наступне. У заяві від 22 вересня 2022 року про застосування строків позовної давності казано, що позивачка пропустила строк позовної давності, встановлений ст. 129 Сімейного кодексу України. Однак вказана стаття Сімейного кодексу України регулює відносини з приводу спору про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини. Позивачка ж свої вимоги про встановлення факту батьківства обґрунтовувала посиланням на ст. 130 Сімейного кодексу України, а ст. 20 вказаного Кодексу встановлено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Факт звернення матері позивачки в 2003 році до суду з аналогічною заявою не позбавляє права самої позивачки звертатися з відповідною заявою до суду відповідно до положень ст. 130 Сімейного кодексу України. Таким чином позовна давність до вимоги про встановлення факту батьківства після смерті [PERSON] не застосовується. Також суд вважає, що позивачкою не пропущено і трирічний строк позовної давності до вимог при визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, оскільки докази звернення до нотаріуса з відповідною заявою суду не надано, а з вказаних підстав позовні вимоги про визнання за позивачкою права на 1/3 частину спадкового майна в порядку спадкування після смерті [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачка не отримала відповідної постанови нотаріуса про відмову у вчиненні таких нотаріальних дій. Тому з огляду на визнання факту батьківства та прийняття спадщини в судовому порядку та у зв`язку із задоволенням судом таких вимог - вимоги про визнання права власності в порядку спадкування є передчасними, оскільки встановлення факту батьківства та прийняття спадщини є підставою для звернення з відповідною заявою до нотаріуса, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У зв`язку з частковим задоволенням позовних суд вважає, що судовий збір сплачений позивачкою за дві позовні вимоги про встановлення фактів по 908 гривень 00 копійок за кожну, а також за десять позовних вимог немайнового характеру про визнання недійними свідоцтв про право на спадщину за законом по 1 073 гривні 60 копійок за кожну підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах з кожного. Також у зв`язку з ухиленням відповідачів від проведення молекулярно-генетичної експертизи, суд вважає, що витрати пов`язані з розглядом справи в цій частині в розмірі 6 000 гривень у зв`язку з проведенням експертизи також підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах з кожного. Інші судові витрати по справі слід покласти на позивачку у зв`язку з частковим задоволенням позову.

Outcome: partial