Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

28.02.2024 представник позивача, адвокат Рашкова Валентина Володимирівна, звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно, зокрема, яке складається з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем першої черги майна померлої матері та прийняв спадщину у визначений законодавством строк. Він звернувся до нотаріальної контори, подав усі необхідні документи, однак отримав постанову\~ про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нотаріусом було встановлено наявність арешту на нерухоме майно, в тому числі на зазначений житловий будинок. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою обтяження стало повідомлення 14/171 від 21.02.1977, УВС Київської області, про накладення арешту в рамках кримінального провадження щодо майна [PERSON] . Відповідно до рішення від 23.05.1980, 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] була виключена з акту опису, як майно, що належить на праві власності [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] , а інша 1/2 частина вказаного житлового будинку, що належала [PERSON] , була конфіскована в рамках кримінального провадження та згідно рішення ВК БМР № 607 від 24.10.1980, була передана на облік міськфінвідділу. 13.11.1985 [PERSON] , позивач у справі та син померлого [PERSON] , викупив конфісковану частину будинку. Таким чином,\~ 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] належить позивачу, а інша частина будинку, належна [PERSON] , є спадковим майном, право на яке позивач не має можливості оформити у зв`язку з накладеним арештом.\~ Тому, просила скасувати арешт нерухомого майна (архівний запис) за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 77126, зареєстрований 23 липня 2004 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, на підставі повідомлення 14/171 від 21 лютого 1977 року. 01.03.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 02.04.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином та його представник, адвокат Рашкова Валентна Володимирівна, подала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач -\~ Білоцерківська міська рада Київської області, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, представника до суду не направила, подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, за наявними матеріалами на розсуд суду. Третя особа - Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, представника до суду не направила, подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори на розсуд суду. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , являється інвалідом ІІ групи, як потерпілий від наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, є сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у віці 93 років у місті Біла Церква Київської області, що підтверджено матеріалами справи (а.с.8-10,21). З матеріалів справи (а.с.11,13-17,21) вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , та на випадок своєї смерті остання зробила заповідальне розпорядження, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] . Позивач у визначений законодавством строк звернувся до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявою щодо оформлення спадкових прав на майно, після померлої матері - [PERSON] та отримав постанову нотаріуса, про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з наявним обтяженням спадкового майна. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.02.2024 (а.с.12), 23.07.2004 10:58:04 за № 77126, реєстратором: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, 09100, Київська обл.., Білоцерківський р., м. Біла Церква, вул. Банкова,5, здійснено обтяження на підставі повідомлення, 14/171, 21.02.1977, УВС, Київської області, об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] . З матеріалів справи (а.с.27-31), вбачається: рішенням Білоцерківського міського народного суду Київської області від 23.05.1980 було виключено з акту опису від 12/п-1980 майно, зокрема, 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , як належне на праві власності [PERSON] ; 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , що належала раніше засудженому [PERSON] , була конфіскована в дохід держави, у зв`язку з чим виконком міської Ради народних депутатів вирішив дану частину домоволодіння взяти на облік в міськфінвідділ та зобов`язав останнього в строк до 01.11.1980 передати це майно житловому управлінню міськвиконкому; наказом Білоцерківського житловому управлінню міськвиконкому від\~ 25.10.1980 № 98, 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , що належала раніше засудженому [PERSON] взята на баланс ЖЕК-І та наказано провести інвентаризацію даного майна для послідуючої реалізації в термін до 10.12.1980; 25.10.1985 між Білоцерківським міськвиконкомом, в особі начальника ЖЕК І [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , що належала раніше засудженому [PERSON] , та 13.11.1985 за позивачем було зареєстровано право власності на дану чатину будинку у Білоцерківського МБТІ у книзі № 88 за реєстровим номером 10255; 21.01.1986 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір, зареєстрований за № 1-843, щодо порядку користування житловим будинком [ADDRESS] , відповідно до часток у праві власності на майно та фактичного користування. З матеріалів справи (а.с.12,25) вбачається, що представник позивача зверталася до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із запитом щодо надання інформації та скасування арешту здійсненого реєстратором: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, 09100, Київська обл.., Білоцерківський р., м. Біла Церква, вул. Банкова,5, на підставі повідомлення, 14/171, 21.02.1977, УВС, Київської області, однак вказане питання не було вирішено в досудовому порядку. При вирішені спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Встановлено, що [PERSON] являється власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , що належала раніше засудженому [PERSON] , яка була взята на баланс ЖЕК-І та реалізована\~ Білоцерківським міськвиконкомом, яким не було вирішено питання щодо зняття арешту з даного майна, а інша частина домоволодіння, що зареєстрована за померлою [INFO] [PERSON] , яка також не вирішила за життя питання щодо зняття арешту з майна, є спадковим майном, яке перебуває у володінні позивача та на яке він має право згідно заповіту. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Встановлено, що накладений арешт на майно, що належало [PERSON] , на підставі повідомлення № 14/171, 21.02.1977, УВС, Київської області,\~ який зареєстрований 23.07.2004 10:58:04 за № 77126, реєстратором: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, порушує спадкові права позивача, а іншого способу зняти заборону у нього, крім судового, немає. Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно ч.6\~ ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю II групи (а.с.9), тому судовий збір у розмірі 1211,20 грн стягується з відповідача на користь держави.

Outcome: approved