Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зазначивши, що 20 січня 1997 року позивач, її батько [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності приватизували квартиру [ADDRESS] . З 1981 року по теперішній час позивач постійно мешкає в спірній квартирі, не дивлячись на те, що з 1998 року вона зареєстрована в будинку її чоловікова. Разом з позивачем в квартирі також мешкали її батьки. [INFO] її батько [PERSON] помер. Після його\~смерті відкрилась\~спадщина у\~вигляді 1/4\~частини вищевказаної\~квартири,\~яку позивач\~фактично прийняла,\~але не\~оформила,\~а також\~наавтомобіль ЗАЗ 110207,2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] . За свого життя [PERSON] склав заповіт від 02.12.2009 року, посвідчений державним нотаріусом Писарєвою Н.С., відповідно до змісту якого, все своє майно заповів позивачу. На підтвердження позовних вимоги позивач зазначає, що з липня 1981 року фактично до дня своєї смерті її батько [PERSON] мешкав в квартирі [ADDRESS] , з того ж час вона мешкає в цій же квартирі, а тому з 22 жовтня 2022 року вона фактично вступила у володіння частиною квартири, що належала її померлому батькові, здійснювала поточний ремонт та догляд квартири, сплачує за всі комунальні послуги. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 28.09.2023 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У зв`язку з викладеним позивач просила суд встановити факт її постійного проживання з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . А також визнати за нею право власності на автомобіль ЗАЗ 110207,2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року відкрито провадження по даній справі. Представник позивача в судовому засіданні позові вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на викладені у відзиві заперечення, зазначив, що Дніпровська міська рада є неналежним відповідачем по справі, що є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у позові. Крім того зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 24.10.2022 Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що внесено відповідний запис №3013. Відповідно до даних КП «ДНІПРОВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ», [PERSON] , разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.01.1997р., виданого Облавтодор, згідно розпорядження № П-119 зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 245п за реєстровим № 51, належала на праві спільної власності квартира [ADDRESS] , де [PERSON] був зареєстрований з 09.07.1981 року. Інші зареєстровані особи на день його смерті відсутні. Крім того, батькові позивача належав на праві власності автомобіль ЗАЗ 110207,2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] ., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . За свого життя [PERSON] склав заповіт від 02.12.2009 року, посвідчений державним нотаріусом Писарєвою Н.С., відповідно до змісту якого, все своє майно заповів позивачу по справі. Зі спадкової справи № 428/2023, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 28.09.2023 позивачу, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, у зв`язку з пропуском шести місячного строку для прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують спільне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ст. 1270 ЦК України. Ст. 1233 ЦК України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою державного позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через відсутність факту прийняття спадщини. Отже, на даний час у позивача існують перешкоди у здійснення права спадкування. Разом з тим, судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась лише позивач. Факт постійного проживання позивача разом з батьком на час відкриття спадщини підтвердили в судовому засіданні допитані свідки. Прийняття спадщини - є правом спадкоємця і залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не с абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК б країни, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від і0.01.20;9 у справі №484/747/17. від 07.06.2022 у справі №175/4514/20. З представлених суду доказів видно, що позивач постійно проживала разом зі спадкодавцем до дня його смерті, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є підставою для визнання позивача спадкоємцем, яка прийняла спадщину належним чином. Позивач не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). У даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Позивач звернулась до суду через об`єктивні обставин, які позбавляють її можливості оформити спадкові права і отримати спадщину на нерухоме майно, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову представника відповідача щодо того, що Дніпровська міська рада є неналежним відповідачем, оскільки зі спадкової справи вбачається, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає, таким чином саме територіальні громада, де знаходиться спадкове майно, є належним відповідачем по справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачем не заявлено вимоги про відшкодування їй судових витрат, суд вважає за доцільне віднести їх за рахунок позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved