Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

У січня 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією, у розмірі 500000,00 євро з визначенням еквіваленту в національній валюті на день прийняття рішення. Позов мотивовано тим, що її батьки [PERSON] і [PERSON] проживала у м.Маріуполь , яке опинилось у зоні запеклих бойових дій, під окупацією російських військових.Зв`язок з батьками був втрачений.Відомо, що у березні 2022 р., внаслідок неодноразовий артилерійських снарядів, випущених підрозділами збройних сил Російської Федерації в будинок, в якому проживали батьки, відбулась пожежа та обвал. Батько, за свідченнями сусідів, загинув і його поховали у дворі будинку, мати вижила і проживала у підвалі, але потім вона була вивезена окупантами на територію РФ до Таганрогу. Зазначена інформація містилась в оголошенні про розшук [PERSON] , опублікованому російською пошуково-рятувальною організацією «ЛізаАперт». Врешті, мати опинилась у туберкульозному диспансері, куди примусово доставлена та де померла. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 07.08.2023 батьків оголосила померлими. Загибель батька та смерть матері в нелюдських умовах перебування, в яких вона опинилася всупереч своїй волі, будучи фактично викраденою, без належного догляду, перебувають у безпосередньому причинно-наслідкову зв`язку із злочинними діями РФ . Наразі неможливо повернути тіла батьків та здійснити поховання. Необізнаність про долі батьків, які мали проблеми зі здоров`ям, мешкали в оточеному ворогом місті, де не було джерел питної води, тривали бої, спричинила тяжкі душевні страждання позивачу та непоправні зміни в житті на гірше. Крім того, моральна шкода спричинена і повним знищенням майна батьків, право на спадкування якого має позивач. Батьки володіли також на праві власності іншою квартирою, яка знищена внаслідок обстрілів. З початку повномасштабної війни, як вказує позивач, вона постійно проживає на території Федеративної Республіки Німеччини, тому можливість виконання рішення суду поза межами України є складовою позивача на судовий захист у вигляді отримання справедливої сатисфакції за душевні страждання, що становить 500 тис. євро в еквіваленті до національної валюті України. Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке:- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України;- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;- передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Верховний Суд виходить із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 , у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17(пункт 58). Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази приходить до наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO], які проживали у [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 07 серпня 2023 року оголошено померлими [PERSON] і [PERSON] . На виконання рішення суду, Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції видано 03.10.2023 свідоцтва про їх смерть 07.09.2023. Як зазначила позивач, з початку широкомасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року Російської Федерації в Україну, м. Маріуполь Донецької області опинився в блокаді у зв`язку з оточенням ворожим військом і телефонний зв`язок з батьками було втрачено.Тривалий час [PERSON] займалась їх пошуками і зі слів сусідів, зокрема голови ОСББ «Еркер77», дізналась,що в ніч 20.03.2022 у будинок потрапив снаряд, зайнялась пожежа і будинок згорів. Батько позивача [PERSON] помер, його поховали біля будинку, а мати [PERSON] нібито примусово вивезена до м.Таганрог, де у туберкульозному диспансері міста загинула 15.05.2022 та похована на цвинтарі м.Таганрог. Суду надані фото з місця поховання батьків з табличкою, на якій зазначені прізвище, ім`я та по батькові, дати народження та смерті, листуванням позивача зі знайомими, сусідами батьків з приводу їх пошуку, фотографії знищеного будинку [ADDRESS] , відомості з інтернет ресурсу «Uadamage .Info» та «Карти руйнувань». Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. За змістом положень статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію гро захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації"(Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації"(Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § ИЗ, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі "Грідін проти Російської Федерації"(Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня). З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. За положеннями ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Загальновідомим, та таким, що не потребує доказування, є факт, що облога м. Маріуполя почалася після повномасштабного російського вторгнення в Україну і триває з 24 лютого 2022року. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії та облоги, окупації м. Маріуполя збройними силами РФ, позивач [PERSON] втратила батьків, які загинули, належне їм житло- [ADDRESS] і [ADDRESS] . Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості . Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 , від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні розміру моральної шкоди, яку слід стягнути, суд враховує ступінь,глибину та характер душевних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості,розумності і справедливості,та вважає,що розмір 500000 грн. достатній для розумного задоволення потреб позивачки як особи,що має право на відшкодування такої шкоди. Судом враховано, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Такий правовий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі№ 752/17832/14-ц. З урахуванням встановлених фактичних обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . За правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial