Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовною заявою, в якій просять суд ухвалити рішення, яким: - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 30318,75 грн. інфляційних втрат, 6560, 45 грн. трьох відсотків річних, а всього 36879,20 грн.; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 3368,75 грн. інфляційних втрат, 728,94 грн. трьох відсотків річних, а всього 4097,69 грн.; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 3368,75 грн. інфляційних втрат, 728,94 грн. трьох відсотків річних, а всього 4097,69 грн.; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 3368,75 грн. інфляційних втрат, 728,94 грн. трьох відсотків річних, а всього 4097,69 грн. В обґрунтування позову зазначили, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.09.2019, у справі №161/17043/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 31250 грн. авансу та 25000 грн. пені, на користь [PERSON] 6250 грн. авансу, на користь [PERSON] 6250 грн. авансу, [PERSON] 6250 грн. авансу. Виконавчі листи на виконання зазначеного рішення перебувають на примусовому виконанні у Радомишльському РВ ДВС у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Однак, до теперішнього часу присуджену суму відповідач позивачам не сплатила, в зв`язку з чим позивачі просять стягнути з відповідача зазначену вище суму за невиконання зобов`язання. Ухвалою від 04.09.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання з викликом сторін (а.с. 18). 21.02.2024 представником відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області ухвалено 05.09.2019, тому правовідносини у сторін виникли ще у вересні 2019 року (а.с. 58-59). Представник позивачів в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та уточнив період за який просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати, а саме за період з 15.10.2019 по день звернення до суду. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивачами пропущено строк позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Так, судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.09.2019 з відповідача на користь: [PERSON] стягнуто 31250 грн. авансу та 25000 грн. пені; [PERSON] 6250 грн. авансу, [PERSON] 6250 грн. авансу, [PERSON] 6250 грн. авансу (а.с. 4-6). Вказане судове рішення набрало законної сили 15.10.2019. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , у зв`язку з укладенням шлюбу (а.с. 8), а [PERSON] також змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 9). На виконання вказаного рішення судувідкрито виконавчі провадження (а.с. 64-65). Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 129 Конституції України\~закріплено, що до основних засад судочинства відноситься обов`язковість судового рішення. Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене\~ст. 625 ЦК України\~право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора та така цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №27/15672/16-ц. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №27/15672/16-ц). У зазначеній постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №N910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі позивач звернувся з позовом, згідно штемпелю на поштовому конверті, 18.08.2023. Рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем не виконано, тому період за який має нараховуватися заборгованість складає останні 3 роки, які передували поданню даного позову. Суд враховує, що Законом України №540-ІХ від 30 грудня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, доповнено\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтями\~257,\~258\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. У постанові від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12\~Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~в редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ\~перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК\~України\~щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020). Закон №540-ІХ\~передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями\~257,\~258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування\~статті 267 ЦК України\~(наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 27/55(914/4078/21). Закон № 540-ІХ\~містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи вище зазначене, доводи відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності за вимогами позивачів про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є помилковими. Вираховування 3 % річних здійснюється за формулою: сума боргу х 3% річних / 100% х кількість днів / кількість днів у році. При розрахунку 3% річних у межах заявлених позовних вимог за період з 18.08.2020 по 18.08.2023, суд виходить із такого розрахунку: 56250х3%*1095/365/100=6209 грн.; 6250х3%*1095/365/100=690 грн. Сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню на користь позивачів розраховується за формулою: (сума боргу х сукупний індекс інфляції)/ 100% - сума боргу. Обраховуючи розмір інфляційних витрат, у межах заявлених позовних вимог за період з 18.08.2020 по 18.08.2023, суд виходить із такого розрахунку: - сума заборгованості (56250 грн.)*сукупний індекс інфляції за вказаний період (1,48115245)-56250 грн=30291,14 грн.; - сума заборгованості (6250 грн.)*сукупний індекс інфляції за вказаний період (1,48115245)-6250 грн=3365,68 грн. Відтак,

Outcome: partial