Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 16 березня 2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-4307/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 61 108 грн. 92 коп. матеріальної шкоди, 1 000 грн. моральної шкоди, 611 грн. 09 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 125 866,11 грн та судовий збір у розмірі 908,00 грн, а всього на загальну суму 126 774 гривні 11 копійок. Станом на 14 липня 2023 року сума боргу у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року становить у розмірі 43 248,70 грн, сума боргу у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року становить у розмірі 126 774,11 грн. У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 15 340,55 грн та три відсотки річних у розмірі 2 367,42 грн, які нараховані за період з 18 вересня 2021 року по 14 липня 2023 року на суму боргу у розмірі 43 247,70 грн, у зв`язку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року та стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 41 077,60 грн та три відсотки річних у розмірі 5 991,38 грн, які нараховані за період з 17 грудня 2021 року по 14 липня 2023 року на суму боргу у розмірі 126 774,11 грн, у зв`язку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року. Ухвалою суду від 27 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 16 березня 2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-4307/11, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 61 108 грн. 92 коп. матеріальної шкоди, 1 000 грн. моральної шкоди, 611 грн. 09 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с 12, відомості Єдиного державного реєстру судових рішень). Станом на 14 липня 2023 року сума боргу у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року становить у розмірі 43 248,70 грн (а.с. 26). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2021 року (а.с. 30-31) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 125 866,11 грн та судовий збір у розмірі 908,00 грн, а всього на загальну суму 126 774 (сто двадцять шість тисяч сімсот сімдесят чотири) гривні 11 копійок. Зі змісту указаного рішення вбачається, що сума у розмірі 125 866,11 грн складається з трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості в сумі 16 769,59 грн. та інфляційних втрат в сумі 109 096,52 грн за заявлений період з 26 жовтня 2012 року по 17 вересня 2021 року оскільки відповідачем не виконано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року та не погашено перед позивачем стягнуті за рішенням суду грошові кошти в сумі 62 840,01 грн (а.с. 27-29). Станом на 14 липня 2023 року сума боргу у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року становить у розмірі 126 774,11 грн (а.с. 26). За змістом п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач, у встановлений судом строк, не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву та доказів на підтвердження своїх заперечень. Позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 15 340,55 грн та три відсотки річних у розмірі 2 367,42 грн, які нараховані за період з 18 вересня 2021 року по 14 липня 2023 року на суму боргу у розмірі 43 247,70 грн, у зв`язку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Судом встановлено, що відповідачем не виконано грошове зобов`язання за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року по справі № 2-4307/11. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Отже, підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат після 24 лютого 2022 року немає, і стягненню підлягають відповідні нарахування лише за період з 18 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Судом здійснено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат та встановлено таке. За прострочення виконання зобов`язання у розмірі 43 247,70 грн за період з 18 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року три відсотки річних становлять у розмірі 565,18 грн (43 247,70 грн x 3 % x 159 (к-сть днів прострочення): 365). За прострочення виконання зобов`язання у розмірі 43 247,70 грн за період з 18 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати становлять у розмірі 2 294,69 грн ((100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.05305931; 43 247,70 грн x 1.05305931 - 43 247,70 грн = 2 294,71 грн). Будь-яких доказів на спростування наданого Позивачем розрахунку заборгованості відповідач суд не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання грошових зобов`язань. З урахуванням наведеного суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2 294,69 грн та трьох відсотків річних у розмірі 565,18 грн, які нараховані за період з 18 вересня 2021 року по 14 липня 2023 року на суму боргу у розмірі 43 247,70 грн, у зв`язку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року. В решті вимог слід відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 41 077,60 грн та три відсотки річних у розмірі 5 991,38 грн, які нараховані за період з 17 грудня 2021 року по 14 липня 2023 року на суму боргу у розмірі 126 774,11 грн, у зв`язку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року. Суд зазначає, що першочергово грошове зобов`язання виникло у відповідача з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-4307/11 від 16 березня 2012 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року стягнуто з відповідача інфляційні втрати та три відсотки річних у зв`язку з невиконанням першочергового зобов`язання. Системний аналіз положень статей 3, 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати та три відсотки річних за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу, оскільки нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані та стягнуті за попередній період. Отже, чинним законодавством не передбачено нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на нараховані інфляційні втрати на суму основного боргу. Так, з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у відповідача виник обов`язок з відшкодування позивачу грошових коштів, однак, враховуючи обставини справи, суд вважає, що вказаний обов`язок не є новим зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України, водночас не є новацією в розумінні ст. 604 ЦК України. Враховуючи наведене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні позовної заяви сплачено ставку судового збору в розмірі 1 073,60 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 47,39 грн, виходячи з такого розрахунку 2 859,87 грн (сума задоволених позовних вимог) * 100 % / 64 776,95 грн (ціна позову) * 1 073,60 грн (сплачений судовий збір).

Outcome: partial