Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

01.06.2023 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, в якому просила суд: Визнати за [PERSON] право власності на частину причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на частину причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1366444532224. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1366444532224. Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 461,4 кв.м., житловою площею 199,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1366451032224. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок загальною площею 461,4 кв.м., житловою площею 199,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1366451032224. Стягнути понесенні судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.10.2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2588. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що через різні погляди на життя, втрату почуття взаємної поваги та любові, в січні 2023 року вона звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18.01.2023 року було відкрито провадження у цивільній справі № 759/761/23. В даний час розгляд даної справи здійснюється Святошинським районним судом м. Києва в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Наразі між сторонами наявний спір про обсяг майна, набутого в період шлюбу та його розподіл. Оскільки у добровільному порядку сторони не досягли згоди про поділ набутого у період шлюбу майна, виникла необхідність його розподілу у судовому порядку. Так, за час перебування у шлюбі було придбано наступне майно: Причіп бортовий марки "САНТЕЙ", модель D 2, 2021 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , колір Сірий, який зареєстровано за відповідачем. Станом на 26 травня 2023 року дійсна вартість причепу бортового марки "САНТЕЙ", модель D 2, 2021 року випуску в гривневому еквіваленті становить 42 822,27 грн. (1350 долар США (49 366,80 ) + 50 000,00 грн. +29 100, 00 грн. ) : 3). 30.11.2018 року згідно договору купівліпродажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В. була придбана земельна ділянка, кадастровий № 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га; категорія земель: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за позивачем у справі як приватна власність. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1366444532224. Відповідно до звіту про оцінку майна від 20.11.2018 року ринкова вартість земельної ділянки на день укладення договору становить 41 652,00 грн. 30.11.2018 року було також укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В. договір купівліпродажу житлового будинку загальною площею 461,4 м. кв., житловою 199,2 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано як приватна власність на моє ім`я. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1366451032224. Відповідно до звіту про оцінку майна від 19.11.2018 року вартість житлового будинку на день укладення договору становить 922800,00 грн. Викладена обставина підтверджується договором купівліпродажу житлового будинку, висновком експерта про вартість об`єкта оцінки від 20.11.2018 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 147648226. Позивач у поданому позові відзначала, що кошти, за які практично було придбано усе нерухоме майно в період шлюбу, а саме земельна ділянка, кадастровий № 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га та житловий будинок, загальною площею 461,4 м. кв. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , були подаровані їй батьком, а тому дані об`єкти нерухомого майна не можуть вважатись спільним майном подружжя. За спільні кошти з відповідачем у період шлюбу сторонами було придбано лише причіп бортовий марки "САНТЕЙ", модель D 2, 2021 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , колір Сірий, який зареєстровано за відповідачем. На підтвердження викладених обставин позивач зазначала наступне: 18.09.2018 року, батько позивача, [PERSON] , уповноважив її [PERSON] , на продаж належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . Запис в реєстрі № 3410. 16.11.2018 року позивачем було укладено Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який був посвідчений 16.11.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. Запис в реєстрі № 2988. Згідно договору купівліпродажу квартира була продана за 1 666 458,00 (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп. Оскільки власних коштів з відповідачем на придбання земельної ділянки та житлового будинку 30.11.2018 року не мали, батько позивачки, [PERSON] , надав їй грошові кошти від продажу його квартири в сумі 1 666 458,00 (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп. на придбання в її особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до власноруч написаної розписки, вказану грошову суму позивач гарантувала повернути йому до 31.03.2023 року. До закінчення строку позики, 24.03.2023 року батько подарував позивачці грошові кошти у сумі 1 666 458,00 (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп., які були отримані позивачем від продажу належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] та використані для придбання земельної ділянки та житлового будинку в особисту власність позивача. Як вбачається з Афідевіту, складеного [PERSON] 24.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виноградовою А.І., батько позивача під присягою заявив, що грошові кошти від продажу квартири в сумі 1 666 458,00 грн. він дозволив їй використати на придбання в особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів та Афідевіт свідчать про факт дарування позивачу [PERSON] грошей в сумі 1 666 458,00 (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп. Крім того, дані докази підтверджують як факт передачі грошових коштів так і використання їх на придбання в особисту власність [PERSON] земельної ділянки та житлового будинку в с. Петрушки Бучанського району Київської області. Викладені обставини підтверджуються: нотаріально посвідченою довіреністю від 18.09.2018 року, договором купівліпродажу квартири від 16 листопада 2018 року, розпискою від 16.11.2018 року, нотаріально посвідченим договором дарування грошових коштів, Афідевітом, посвідченим приватним нотаріусом, Київського міського нотаріального округу Виноградовою А.І. 24.03.2023 року. З урахуванням вищевикладених обставин, доказів на їх підтвердження, а також положень норм СК України позивач вважає, що земельна ділянка та житловий будинок належать їй на праві особистої приватної власності, оскільки придбані за кошти, що подаровані її батьком. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18. З урахуванням викладених обставин позивач вважає, що земельна ділянка та житловий будинок не можуть бути об`єктами спільного майна подружжя. 31.07.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 04.09.2023 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив суд: Визнати за [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер: 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1366444532224, що розташована за адресою [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 461,4 м.кв., житловою площею 199,2 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1366451032224, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину легкового автомобіля SSANG YONG, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] право власності на 1/2 частину спільних коштів у сумі 255 000,00 грн., що становить 6800$ США. Стягнути з [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] та користь [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] 1/2 частину спільних коштів в сумі 127 500,00 грн. Розподілити понесені судові витрати. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Таким чином на переконання позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) існує презумпція спільної сумісної власності на майно подружжя набуте у шлюбі. Таким чином, на переконання позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) докази позивача щодо набуття майна за кошти тата є неналежними, оскільки розписка про отримання коштів [PERSON] від [PERSON] свідчить про отримання саме в борг коштів. Проте відсутні докази використання цих коштів на придбання спільного майна. Крім того розписка написана нею штучно для створення відповідних доказів у цій справі. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) зазначає, що на таку позику згоди не давав і про неї не знав. Довіреність від 18.09.2018 року та укладений в інтересах [PERSON] договір купівлі-продажу не відноситься до предмета доказування у даній справі, оскільки за загальним правилом повірений діє в інтересах довірителя, а не у своїх. Договір дарування грошових коштів укладений між [PERSON] та [PERSON] 24.03.2023 року, тобто після дати набуття права спільної власності. Тобто коли між сторонами вже існували розбіжності щодо подальшого збереження шлюбних відносин. В постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц ВС наголосив: наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг гроші витрачені в інтересах сім`ї. Адже доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів, що вона знала про його існування та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою кошти, не надано. З договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 30.11.2018 року за реєстром 3540 та 3541 вбачається, що майно набувається у спільну сумісну власність подружжя. Зокрема в пункті 15 договору купівлі-продажу земельної ділянки та в пункті 18 договору купівлі продажу вказано, що я згідно заяви від 30.11.2018 посвідченої приватним нотаріусом за реєстром 3539, надав згоду на придбання цього майна за спільні кошти в спільних інтересах. Разом з тим, на підтвердження наявності у сторін коштів позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) надано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016 року за реєстром 5260, за яким відповідач продав земельну ділянку у 2016 році до купівлі будинку. Крім того, позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) вказував, що у його дружини були наявні земельні ділянки у с. Петропавлівська Борщагівка та у с. Стоянка, Києво-Святошинського району, які вона продала до 2013 року. Таким чином, житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка для його обслуговування були придбані за спільні кошти і мають бути поділені у рівних частках. У шлюбі - 09.10.2013 набуто легковий автомобіль SSANG YONG номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , майно яке не є предметом первісного позову, але підлягає поділу між сторонами. Також у шлюбі придбано автомобіль ВАЗ 2121 та квадроцикл KAWASAKI. Автомобіль ВАЗ та Квадроцикл продано відповідачем за первісним (позивачем за зустрічним позовом) за згодою дружити у квітні 2023 року під час розірвання шлюбу в суді і згідно з розпискою від 16.04.2023 всі кошти від продажу у розмірі 6 800$ США (6800x37,5= 255 000,00 грн.) передано дружині [PERSON] згідно з розпискою від 16.04.2023. Ці кошти є спільною власністю і підлягають поділу між сторонами. 20.09.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. 09.10.2023 року представник позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) через канцелярію суду зареєструвала відзив на зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя. 30.10.2023 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував заяву про забезпечення позову. 30.10.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено накласти арешт на частину земельної ділянки кадастровий номер: 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1366444532224, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації, припинення, зміни права власності, поділу, об`єднання земельної ділянки; Накласти арешт на частину житлового будинку загальною площею 461,4 кв.м., житловою площею 199,2 м.кв. з господарськими будівлями і спорудами, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1366451032224, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації, припинення, зміни права власності, поділу, об`єднання реконструкції житлового будинку; Накласти арешт на легковий автомобіль SSANG YONG, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , шляхом заборони органам, які здійснюють реєстрацію прав, проводити будь-які реєстраційні дії щодо автомобіля. 09.11.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справ. Справу призначити до розгляду по суті. 30.01.2024 року представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) через канцелярію суду зареєструвала заяву про застосування строків позовної давності в частині позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку та припинення права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку. 28.03.2024 року представник позивача (відповідач за зустрічним позовом) через канцелярію суду зареєструвала заперечення на заяву про застосування строку позовної давності. 07.05.2024 року представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) через канцелярію суду зареєструвала відповідь на заперечення про застосування строку позовної давності. 07.05.2024 року позивач в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд її позов задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала, просила у їх задоволенні відмовити. 07.05.2024 року представник позивача в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала, просила у їх задоволенні відмовити. 07.05.2024 року представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд у їх задоволенні відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Згідно з ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.\~10\~ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 30.10.2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2588. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13.06.2023 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Верховний Суд зазначає, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Щодо позовних вимог стосовно причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що сторонами в судовому засіданні не заперечувався факт придбання причепа бортового марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в період шлюбу. Частиною 2 ст.\~372\~ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст.\~61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.\~70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно. З огляду на викладені обставини, спірне майно - причеп бортовий марки «САНТЕЙ», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках, а тому відповідно підлягає поділу в рівних частках. Щодо земельної ділянки, кадастровий номер 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1366444532224 та житлового будинку загальною площею 461,4 кв.м., житловою площею 199,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1366451032224. Судом встановлено, що об`єкти нерухомого майна земельна ділянка, кадастровий № 3222486001:01:005:0019, площею 0,1497 га. та житловий будинок, загальною площею 461,4 м. кв. в [ADDRESS] , були придбані 30.11.2018 року згідно нотаріально посвідчених договорів купівліпродажу та зареєстровані за позивачем [PERSON] 18.09.2018 року, батько позивача [PERSON] , уповноважив згідно нотаріально посвідченої довіреності позивача [PERSON] на продаж належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . Запис в реєстрі №3410. 16.11.2018 року згідно нотаріально посвідченого договору позивач продала вищевказану квартиру. Квартира була продана за 1 666 458,00 грн. Відповідно до власноруч написаної розписки, вказану грошову суму позивачка гарантувала повернути батьку до 31.03.2023 року. 24.03.2023 року батько позивача [PERSON] - [PERSON] згідно договору, посвідченого в нотаріальному порядку, подарував позивачу грошові кошти у сумі 1 666 458, 00 (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят вісім) грн. 00 коп. Афідевітом, складеним [PERSON] 24.03.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виноградовою А.І., останній підтвердив під присягою, що грошові кошти від продажу квартири в сумі 1 666 458,00 грн. він дозволив дочці використати на придбання в особисту власність житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , які були отримані від продажу належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] та використані для придбання земельної ділянки та житлового будинку в особисту власність позивача. Допитаний в судовому засіданні свідки [PERSON] підтвердив факт дарування грошових коштів доньці позивачу у справі за первісним позовом та пояснив, що надавав грошові кошти для придбання житлового будинку та земельної ділянки в особисту власність доньки позивача [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] (син сторін) також пояснили, що відповідач у справі [PERSON] ніколи не мав власних заощаджень, які б давали можливість придбати об`єкти нерухомого майна. А житловий будинок та земельну ділянку було придбано за грошові кошти, які подаровані батьком, відповідно є її власністю. Реалізація квартири батька позивачки за первісним позовом та придбання об`єктів нерухомого майна, на які претендує відповідач [PERSON] , відбулися з проміжком часу у 14 днів, що дає підстави стверджувати, що вони дійсно були придбані саме за кошти від продажу квартири батька, які в подальшому подаровані ним позивачу [PERSON] . Наведеними доказами, не спростованими відповідачем у справі, підтверджується придбання спірних житлового будинку та земельної ділянки за особисті кошти позивача. Будьяких доказів, на підтвердження джерел набуття спірного майна у спільну сумісну власність вартістю, достатньою для придбання житлового будинку та земельної ділянки вартістю 964 452,00 грн, відповідач у справі не надав, що виключає можливість визнання даних об`єктів спільним майном подружжя та їх поділ у рівних частках. Не знайшли підтвердження в судовому засіданні докази відповідача про те, що виручені ним від продажу належної йому земельної ділянки грошові кошти у вересні 2016 року були вкладені у придбання спірного майна. Щодо строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач не пропустила строк звернення до суду з позовом, оскільки початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту виникнення спору між сторонами. Позивач [PERSON] після розлучення та виникнення спору щодо житлового будинку та земельної ділянки набула об`єктивну можливість ефективно захищати свої права в судовому порядку, що повністю узгоджується з висновком Верховного Суду щодо застосування норми закону про позовну давність (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням встановлених обставин, зібраних та досліджених доказів вбачається, що позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] в даній частині є обґрунтованими, а тому підлягає задоволенню. Щодо вимоги визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину легкового автомобіля SSANG YONG, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , вимоги визнати за [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] право власності на 1/2 частину спільних коштів у сумі 255 000,00 грн., що становить 6800$ США, вимоги стягнути з [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] та користь [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] 1/2\~ частину спільних коштів в сумі 127 500,00 грн. Судом встановлено, що у шлюбі 09.10.2013 набуто легковий автомобіль SSANG YONG номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Також у шлюбі придбано автомобіль ВАЗ 2121 та квадроцикл KAWASAKI. Відносно поділу транспортного засобу марки SSANG YONG, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , слід зазначити, що дана вимога не може бути задоволена, оскільки, як встановлено в судовому засіданні даний транспортний засіб було продано в період шлюбу, а кошти від його продажу використані в інтересах сім`ї. А тому, з урахуванням нового власника автомобіля, вимога позивача за зустрічним позовом про визнання за [PERSON] права власності на частину легкового автомобіля SSANG YONG, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] не може бути задоволена. Автомобіль ВАЗ та Квадроцикл продано відповідачем за первісним (позивачем за зустрічним позовом) за згодою дружини у квітні 2023 року під час розірвання шлюбу в суді і згідно з розпискою від 16.04.2023 всі кошти від продажу у розмірі 6 800$ США (6800x37,5= 255 000,00 грн.) передано дружині [PERSON] згідно з розпискою від 16.04.2023. У Постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 суд касаційної інстанції дійшов такого висновку: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] витратила грошові кошти від продажу в період шлюбу рухомого майна не в інтересах сім`ї та приховала їх від позивача за зустрічним позовом до суду не надано, а тому вони не можуть бути враховані при поділі спільного майна. Таким чином позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину легкового автомобіля SSANG YONG, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , визнання за [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] права власності на 1/2 частину спільних коштів у сумі 255 000,00 грн., що становить 6800$ США, стягнення з [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] та користь [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] 1/2 частини спільних коштів в сумі 127 500,00 грн задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги слід залишити без задоволення. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що первісний позов задоволено у повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок. Так як у задоволенні зустрічного позову відмовлено, судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) слід залишити за позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом). Враховуючи викладене,

Outcome: approved