Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

У червні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» (далі по тексту - ПАТ НТК «Електронприлад») в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період часу з 26 листопада 2021р. по дату виплати заборгованості по заробітній платі - 18 лютого 2022р. в розмірі 54501,55 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з 27 серпня 2018р. на посаді начальника режимно-секретного відділу, 31 березня 2021р. його було звільнено з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України). При звільненні позивача з роботи, з ним не був проведений відповідачем, як роботодавцем, остаточний розрахунок по заробітній платі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. по справі № 753/16181/21, яке набрало законно сили, було стягнуто з ПАТ НТК «Електронприлад» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 31 березня 2021р. (дати звільнення) по 25 листопада 2021р. (дати звернення до суду) в розмірі 128736,16 грн. Крім того, зазначеним рішенням суду, було встановлено, що відповідач фактично здійснив повний розрахунок із позивачем по заробітній платі у сумі 82284,60 грн. лише 18 лютого 2022р. У зв`язку з несвоєчасним проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, відповідач, на думку позивача, повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 26 листопада 2021р. по 18 лютого 2022р.) в розмірі 54501,44 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду, з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2023р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. У встановленому законом порядку, учасники справи були оповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 17 жовтня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні вказаного позову у повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що на виконання рішення суду від 20 березня 2023р. з відповідача на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток у повному обсязі, в розмірі 128736,16 грн., що підтверджується постановою державного виконавця від 01 червня 2023р. про закінчення виконавчого провадження ВП [NUMBER], з примусового виконання виконавчого листа №753/16181/21, у зв`язку із повним виконанням зазначеного рішення суду. Відтак, на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток, що у 1,5 рази перевищував існуючу заборгованість, а також відповідач просив суд врахувати фінансові труднощі ПАТ «НТК «Електронприлад» та зменшити розмір стягнення середнього заробітку з цих підстав. Крім того, відповідач наголошував на тому, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на момент подачі першого позову, проте, своє право на збільшення розміру позовних вимог під час розгляду справи № 753/16181/21 позивач не реалізував, про існування порушених прав був обізнаний та просив стягнути середній заробіток у повному обсязі який просив. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем пропущений трьохмісячний строк для звернення до суду із вказаною позовною вимогою, а тому відсутні правові підстави для задоволення вказаного позову. 31 жовтня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначає, що відповідач у своєму відзиві на позов виклав дві взаємовиключні правові позиції: в прохальній частині відзиву відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, проте по тексту відзиву водночас зазначає, що суд вправі зменшити розмір стягнення середнього заробітку. Враховуючи зазначене, на думку позивача, відповідач визнає право позивача на виплату середнього заробітку, проте вважає, що її розмір несправедливий, не пропорційний та не відповідає обставинам справи. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що наказом відповідача ПАТ «НТК «Електронприлад» за №204-к від 30 березня 2021р. «Про припинення трудового договору», позивача було звільнено 31 березня 2021р. з роботи, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України, на підставі заяви позивача (а.с. 18). Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки ПАТ «НТК «Електронприлад» №420/993 від 02 серпня 2021р., станом на 31 березня 2021р. заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складала 131604,70 грн. (а.с. 19). Відповідно до довідки ПАТ «НТК «Електронприлад» № 420/994 від 02 серпня 2021р., станом на 22 липня 2021р. заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складала 82284,60 грн. (а.с. 20). В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивача з роботи, відповідачем, як роботодавцем не був проведений з позивачем, як працівником остаточний розрахунок по заробітній платі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. по цивільній справі № 753/16181/21, яке набрало законної сили, було стягнуто з ПАТ НТК «Електронприлад» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 31 березня 2021р. (дати звільнення) по 25 листопада 2021р. (дати звернення до суду) в розмірі 128736,16 грн. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним рішенням суду встановлено, що відповідач фактично здійснив повний розрахунок із позивачем по заробітній платі у сумі 82284,60 грн. - 18 лютого 2022р. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022р. у справі № 905/857/19, провадження № 12-56гс21). Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008р. № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. по цивільній справі № 753/16181/21, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за один робочий день складає 939,68 грн. Відтак, позивачем заявлена вимога, про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 26 листопада 2021р. по 18 лютого 2022р. у розмірі 54501,44 грн. (939,68 грн. х 58 робочих днів). Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Звертаючись з вимогою про стягнення відповідної компенсації, на підставі положень ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016р. у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, зокрема, суд враховує те, що відповідачем вчинялися дії для погашення заборгованості по невиплаченій заробітній платі. Окрім цього, суд враховує, що на користь позивача за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. по цивільній справі № 753/16181/21, вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі за період з 31 березня 2021р. (дати звільнення) по 25 листопада 2021р. (дати звернення до суду) в розмірі 128736,16 грн., і вказане рішення суду було виконано відповідачем у повному обсязі, що не заперечувалось сторонами по справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (54501,44 грн.), зі встановленим розміром фактично отриманих сум позивачем (заробітна плата 82284,60 грн. + середній заробіток 128736,16 грн. = 211020,76 грн.), характером цих сум, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище обставинам, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000,00 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. На переконання суду, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Доводи сторони відповідача щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку для звернення до суду із даним позовом суд вважає хибними, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому строки звернення до суду позивачем не пропущені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,6 грн.

Outcome: partial