Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просить зобов`язати відповідача КНП ХОР «ХОКПЛ №3» усунути лікарську помилку лікаря [PERSON] помилковий діагноз відносно позивача, а саме: F23.01 Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії, з зазначенням асоційованого гострого стресу; та стягнути з відповідача лікаря [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000 грн. Позовні вимоги мотивовані наступним. 06.10.2021 позивач [PERSON] звернувся до Харківського обласного психоневрологічного диспансера імені [PERSON] в порядку огляду та консультації через додаток «HELSI». Огляд та консультацію проводила лікар [PERSON] . Після огляду та консультації лікар [PERSON] встановила помилковий діагноз відносно гр. [PERSON] , а саме: F23.01 Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії, з зазначенням асоційованого гострого стресу. В подальшому [PERSON] відмовляла в спілкуванні та виправлення наданого діагнозу. Позивач звернувся до медичного закладу з вимогою виправлення помилкового діагнозу, але його заяву було задоволено частково, а саме: видалено запис помилкового діагнозу за 2023 рік. Записи за 2021, 2022 рік медичним закладом видалено не було. На підтвердження стану здоров`я позивача останній отримав сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду та медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів. Позивач вважає, що лікарем [PERSON] було грубо порушено процедуру встановлення діагнозу, а саме: не було зроблено збір медичної, психологічної та психіатричної історії, не було зроблено фізичне обстеження, для виключення фізичних причин захворювання, не проводилася взагалі психологічна оцінка (психологічні тести, інтерв`ю, опитування). За вказаних обставин, лікарем [PERSON] була допущена похибка в професійній діяльності. Вона не допустила свідомої халатності чи недбальства, але допустила діагностичну помилку. Лікарська помилка [PERSON] дефект у роботі, який виник попри сумлінне виконання лікарем своїх обов`язків. Основними недоліками лікарської помилки лікаря [PERSON] є: відсутність належних умов, необхідних для проведення повноцінного лікування; недосконале вивчення медичних причин виникнення захворювання та ланок його перебігу; недосконалість способів лікування захворювання. Лікарем не взято до уваги індивідуальні особливості організму позивача та важкість його стану, індивідуальні особливості будови органів пацієнта чи вроджені вади розвитку. Не взято до уваги індивідуальні реакції організму пацієнта алергічні, токсичні, психологічні на введення препаратів, проведення діагностичних процедур. Помилка лікаря [PERSON] також могла бути через: недостатній рівень підготовки, неправильне трактування результатів проведених діагностичних процедур; недооцінка чи переоцінка рекомендацій фахівців інших спеціальностей, запрошених для консультації. Відповідачі своїми протиправними діями завдали позивачу моральної шкоди: страждання, заподіяні внаслідок психологічного впливу від неповаги до медичного стану та як нормально психічно здорової людини. Позивач щоденно отримує психічний стрес та не має можливості безпечно усунути медичний діагноз, який помилково зазначила лікар [PERSON] , що призводить до погіршення психологічного стану в сім`ї, в побуті та на роботі. Позивач змушений звертатися за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки в своєму повсякденному житті позивач не в змозі вільно почувати себе, так як медичний діагноз є небезпечним для його комфортного життя. Відповідачі своїми незаконними діями позбавили сім`ю позивача можливості спокійного проживання, що призвело до страждань та побутових негараздів. Представником КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» спрямовано відзив на позовному заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що особа може оскаржити лише ті рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу, інших способів захисту права чинним законодавством України не передбачено. Відповідачем лікарем [PERSON] спрямовано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні вказаного позову посилаючись на те, що вона не встановлювала діагноз позивачу, це було зроблено ще 19.03.2020 лікарем-психіатром [PERSON] , та позивачу не було відмовлено у спілкуванні, та жодної лікарської помилки допущено не було, та не завдано жодної лікарської помилки, та виправити діагноз лікар не має можливості, та медична довідка, яку надав позивач є недійсною, та нечинною в силу положень постанови КМУ від 10.05.2022 №577. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами усі чотири необхідні складові для стягнення завданої моральної шкоди. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили про їх задоволення. Представник відповідача КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» Кольдічев О.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість позову з підстав зазначених у поданих до суду заявах по суті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась у встановленому законом порядку, в поданому відзиві просить розглянути вказану справу за її відсутністю у зв`язку із зайнятістю на роботі. 05.09.2023 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 05.10.2023 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків. Ухвалою судді від 31.10.2023 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 01.04.2024 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 30.04.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про визнання явки відповідача в судове засідання обов`язковою. Судом встановлено, що позивач звертався до психіатра [PERSON] , за результатом огляду якого 06.10.2021 був зазначений встановлений діагноз: основний: F23.01 Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії, з зазначенням асоційованого гострого стресу. Вказані відомості зазначені були в мобільному додатку «HELSI», скріншоти з якого надані до суду. Відповідно до наданої до суду довідки Зміївської ЦРЛ від 22.02.2023, позивач в психіатричному кабінеті не знаходиться на обліку, та надано до суду медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 22.02.2023 серії ААН №552524, та сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 23.02.2023 серії ААА №274334, в яких психіатричні протипоказання до виконання обов`язків водія відсутні. Підставою для звернення до суду стало те, що лікар [PERSON] порушила права позивача шляхом встановлення невірного діагнозу, внаслідок чого була завдана моральна шкода, яку позивач оцінює в розмірі 100\~000 грн. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України\~свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що: «…у статті 629\~ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Медична послуга - це сукупність необхідних, достатніх, добросовісних, доцільних професійних дій медичного працівника (виконавця), спрямованих на задоволення потреб пацієнта (замовника, споживача послуг). Ненадання або неналежне надання медичної допомоги може мати своїм наслідком каліцтво, інше ушкодження здоров`я, заподіяння майнової чи моральної шкоди, у результаті чого у дію вступатиме механізм делікту. Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 906 ЦК України). З урахуванням принципу розумності, очевидно, що виконавець медичних послуг зобов`язаний здійснювати ведення відповідної медичної документації про лікування. Така документація має містити, зокрема, інформацію, зібрану в результаті попередніх розмов із пацієнтом, досліджень або консультацій, інформацію про згоду пацієнта й інформацію, що стосується послуг, які надаються. Виконавець зобов`язаний, отримавши розумну вимогу, надати пацієнтові, а якщо пацієнт перебуває у стані, який не дає йому змоги висловити свою волю, - особі чи організації, уповноваженій приймати рішення на користь пацієнта, доступ до документації; і якщо це розумно, відповідати на запитання щодо змісту документації. Якщо пацієнту завдано шкоди і він стверджує, що це є результатом того, що відповідальна особа не виконала обов`язок виявити професіоналізм і турботливість, то невиконання обов`язку проявити професіоналізм і турботливість, а також причинний зв`язок між цим порушенням і шкодою, що настає, презюмуються. Слід зазначити, що у випадку, якщо між сторонами не укладено правочину у письмовій формі, одна зі сторін заперечує факт його укладання, то сторона, яка прагне довести факт вчинення правочину (угоди), може це зробити за допомогою письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису та інших доказів. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (див. постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 306/3189/14-ц). За загальними правилами доказування, визначеними статями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд звертає увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Мають пред`являтися пропорційні вимоги до ступеня деталізації обставин справи, які надаються пацієнтами. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін. \~За загальним правилом, визначеним частиною другою\~статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання особи або за її усвідомленою письмовою згодою. Статтею 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Основами захисту осіб, які страждають на психічні розлади, та покращення психіатричної допомоги, прийнятими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, закріплено принцип добровільності медичного огляду з метою визначення того, чи страждає особа на психічне захворювання: жодна особа не може бути примушена до проходження медичного огляду з метою визначення того, чи страждає вона на психічне захворювання, крім як у відповідності до процедури, передбаченої внутрішнім законодавством держави (Принцип 5). Право фізичної особи оскаржити неправомірні рішення і дії медичних працівників, закладів та органів охорони здоров`я передбачено статтею 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Наказом Міністерства\~охорони здоров`я\~України від\~15\~вересня 2016\~року №\~970 затверджено форму первинної облікової документації № 003-7/о «;Усвідомлена згода особи на проведення психіатричного огляду» та інструкцію щодо її заповнення. Форма № 003-7/о заповнюється особою, яка звернулась до закладу охорони здоров`я та дає згоду на проведення їй психіатричного огляду. Це відбувається у присутності лікаря цього закладу охорони здоров`я. Особа власноруч зазначає свої прізвище, ім`я, по батькові; лікар доводить інформацію щодо плану діагностики, надає в доступній формі інформацію про права пацієнта та обов`язки лікаря. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 15 вересня 2016 року № 970\~набрав чинності 22 листопада 2016 року. Як вбачається з копії наданої медичної картки позивача, 19.03.2020 позивач надав усвідомлену згоду особи на проведення психіатричного огляду, на амбулаторну психіатричну допомогу, на лікування у психіатричному закладі лікарю [PERSON] , яким було встановлено оспорюваний позивачем діагноз, на підставі чого були внесені дані 06.10.2021 в НСЗУ. Відповідно до частини другої статті 27\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Згідно з ч. 1\~ст.\~32\~ЗУ «Про\~психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями\~статті 32\~ЗУ «Про\~психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає». Отже, за системним аналізом положень статті 16\~ЦК України та статті 32\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» особа або її представник може оскаржити лише рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу. Інших способів захисту права законодавством не передбачено. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідача усунути лікарську помилку лікаря [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки остання його не встановлювала, а лише надавала позивачу амбулаторну психіатричну допомогу при встановленому лікарем-психіатром [PERSON] діагнозу психічного розладу, та вказана вимога не є належним способом захисту, а тому підстави для стягнення моральної шкоди з лікаря [PERSON] також відсутні. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed