Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У травні 2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , де в подальшому позовні вимоги збільшив та просить стягнути з відповідачки за невиконання грошового зобов`язаннятри проценти річних у розмірі 27 009,50 грн та інфляційні втрати у розмірі 168 040,30 грн, всього - 195 049,80 грн . Позов обгрунтовано тим, що рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2011 року було задоволено позов про стягнення з відповідачки на його користь грошових коштів в розмірі 102 523,00 грн. 01 лютого 2012 року судом було видано виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення, який неодноразово пред`являвся до виконання до державної виконавчої служби та повертався без виконання. Зазначає, що з грудня 2018 року [PERSON] почала здійснювати погашення боргу частинами шляхом перерахування коштів на його картковий рахунок, що відкритий в АТ КБ "ПриватБанк". Всього було перераховано коштів на загальну суму 103 162,63 грн, що на 639,63 грн перевищує суму від стягнутої за рішенням суду. Оскільки боржник [PERSON] прострочила виконання грошового зобов`язання , він має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, а саме: трьох процентів річних за період з 12 січня 2012 року по 27 вересня 2022 року, що становлять 27 009,50 грн, та інфляційних втрат за період з 12 січня 2012 року по 27 вересня 2022 року в сумі 168 040,30 грн. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Гринчишин І.Я. подав відзив на позов, в якому зазначає, що рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2011 року було задоволено позов [PERSON] про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики в сумі 101 389,00 грн. На даний час рішення суду виконано, вказаний борг відповідачка сплачувала частинами впродовж кількох років, а тому наведений позивачем розрахунок сум про стягнення з неї трьох процентів річних у розмірі 27 009,50 грн та інфляційних втрат у розмірі 168 040,30 грн, вважає необгрунтованим, просить в позові відмовити. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 11 травня 2023 року ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, 23 червня 2023 року подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2023 року визнано потрібним, щоб позивач дав особисті пояснення. 16 січня 2024 року позивач повторно подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. 20 березня 2024 року судом зареєстровано заяву відповідачки [PERSON] про визнання позовних вимог за період з 05 травня 2020 року по 30 червня 2022 року в частині інфляційних втрат у розмірі 5 370,75 грн та трьох процентів річних у розмірі 2 036,47 грн, всього - 7 407,22 грн, а щодо іншого періоду заявлених позивачем вимог просить застосувати строк позовної давності. 17 квітня 2024 року судом зареєстровано заперечення позивача на заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, яке обгрунтовано тим, що оскільки невиконання боржником [PERSON] грошового зобов`язання було триваючим правопорушенням, тому з врахуванням вимог ч.3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривався і з цих підстав вказана заява не підлягає задоволенню. 01 травня 2024 року відповідачка [PERSON] подала письмові пояснення щодо заперечення позивача на заяву про застосування строку позовної давності. В поясненнях зазначила, що згідно вимог цивільного законодавства, строк позовної давності відраховується від дати звернення особи до суду у зворотньому порядку за три роки до такого звернення. Щодо правильності нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, то відповідачка звертає увагу на те, що вказані суми повинні нараховуватися виключно на суму основного боргу, яка згідно даного рішення суду складає 95 419,00 грн. 08 травня 2024 року представник відповідачки адвокат Гринчишин І.Я. подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачки. Фактичні обставини, встановлені судом. За матеріалами справи встановлено, що рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили 12 січня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 04 березня 2009 року в сумі 95 419,00 грн, 3 947,00 грн інфляційних втрат за весь час прострочення, 2 023,00 грн три проценти річних від простроченої суми, 1 014,00 грн судового збору, 120,00 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи, 500,00 грн витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги, всього - 102 523,00 грн ( а.с. 27). Сторонами по справі визнається обставина, яка підтверджується також письмовими доказами долученими до справи про те, що боржником [PERSON] в період часу з 21 грудня 2018 року по 30 вересня 2022 року було сплачено [PERSON] на виконання вказаного рішення суду кошти на загальну суму 102 523,00 грн ( а.с.28,105-106 ). Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості про стягнення трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 12 січня 2012 року по 27 вересня 2022 року становить 27 009,50 грн , та заборгованості про стягнення інфляційних втрат за період з 12 січня 2012 року по 27 вересня 2022 року становить 168 040,30 грн ( а.с.29 -30 ). Згідно наданих відповідачкою розрахунків заборгованості про стягнення трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 05 травня 2020 року по 30 червня 2022 року становить 2 036,47грн , та заборгованості про стягнення інфляційних втрат за період з 05 травня 2020 року по 30 червня 2022 року становить 5 370,75 грн ( а.с. 102-104 ). Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для відшкодування відповідачкою, як боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовано Цивільним кодексом України ( далі - ЦК України) . У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Як зазначено в правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі ж висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №204/3530/17 (провадження №61-10592св20), від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18 (провадження №61-8487св20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2019 року у справі №910/20107/17 зроблено висновок, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №758/7649/16-ц зазначено, що колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що 3 % річних повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставними є їх нарахування на стягнутий судовий збір у сумі 1 073 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 02 травня 2023 року, оскільки така дата міститься на штампі Укрпошти про відправку кореспонденції. Однак відповідно до змісту позову та розрахунку заборгованості позивач просить стягнути з відповідачки три проценти річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих за період з 12 січня 2012 року по 27 вересня 2022 року на загальну суму 27 009,50 грн та інфляційних втрат, нарахованих за період 12 січня 2012 року по 27 вересня 2022 року на загальну суму 168 040,30 грн за несвоєчасне повернення коштів стягнутих на його користь за рішенням суду на загальну суму 102 523,00 грн. Суд зазначає, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України у кредитора обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином в межах даного позову позивач має право на стягнення трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України, за період з 02 травня 2020 року (три роки до подання такого позову) до 27 вересня 2022 року (як просить позивач у позові та в розрахунку). З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню три проценти річних на прострочену суму боргу за договором позики ( 95 419,00 грн ) за період з 02 травня 2020 року до 27 вересня 2022 року включно, що розраховано наступним чином: 95 419,00 грн х 3% х 879 день : 365 днів : 100% = 6 893,69 грн. Також з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню інфляційні нарахування на прострочену суму боргу за договором позики ( 95 419,00 грн ) за період з 02 травня 2020 року до 27 вересня 2022 року включно, що розраховано наступним чином: 95 419,00 грн х 138,608 % ( сукупний індекс інфляції за вказаний період) : 100 % - 95 419,00 грн = 36 839,37 грн. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. З врахуванням поданої відповідачкою заяви про застосування позовної давності, суд відмовляє позивачу у задоволенні іншої частини позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат , у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволено на 22,42 % ( ( 6 893,69 грн + 36 839,37 грн ) х 100 % :195 049,80 грн ). Із квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №12388210 від 01 травня 2023 року вбачається, що позивачем оплачено судовий збір в розмірі 1 611,00 грн та згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №12609733 від 25 травня 2023 року ним було доплачено суму судового збору в розмірі 339,60 грн, тобто всього сплачено 1 950,60 грн . Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 437,32 грн судового збору ( 1 950,60 грн х 22,42 % : 100 %) .

Outcome: partial