Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] , звернулася в суд з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, мотивуючи тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Після його смерті, відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , належного спадкодавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] виданого виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради народних депутатів 11.10.1988 року. За життя [PERSON] склав заповіт посвідчений 27.08.2013 року секретарем виконавчого комітету Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області за Р. № 97, відповідно до якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] . Дещо раніше, [INFO] померла її мати, [PERSON] , яка також постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Її покійні батьки перебували у зареєстрованому шлюбі. ЇЇ батько, [PERSON] , прийняв спадщину після смерті дружини, [PERSON] , так як проживав з нею в одному житловому будинку на час її смерті (ч.3 ст. 1268 ЦК України), однак, не оформив своїх спадкових прав. [PERSON] , як єдина спадкоємиця за заповітом на майно [PERSON] , померлого [INFO] , повністю прийняла спадщину після смерті батька, подала до державного нотаріуса відповідну письмову заяву про прийняття спадщини. Немирівською державною нотаріальною конторою її були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки сільськогосподарського призначення покійного батька. У власності батька, [PERSON] також знаходився і житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Державним нотаріусом 30 вересня 2023 року їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо житлового будинку. Причиною відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на будинок є те, що у Свідоцтві № 415 на право особистої власності на жилий будинок, виданого 11.10.1988 року виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради народних депутатів, відсутня печатка виконавчого комітету сільської ради та підпис уповноваженої особи, яка видавала документ. В зв`язку з цим позивачка [PERSON] просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримує просить їх задовольнити. Представник позивача адвокат Ускова С.Е. в судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Немирівської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради проти задоволення позовної заяви не заперечують. Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Вимогами ст.ст.1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] помер батько [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняла [PERSON] , подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок [PERSON] не має можливості в зв`язку з тим, що на даному документі відсутня печатка виконавчого комітету Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області та підпис уповноваженої особи, яка видала документ. 11.11.1988 року [PERSON] Ковалівською сільською радою було видано Свідоцтво № 415 на право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Немирівської районної Ради народних депутатів № 138 від 17.04.1986 року та рішенням виконкому Ковалівської сільської Ради народних депутатів № 32 від 07.05.1988 року. Згідно довідки виданої 04.12.2023 року КП «Немирівське бюро технічної інвентаризації», станом на 01.01.2013 житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] Тульчинським бюро технічної інвентаризації 11.10.1988 в реєстровій книзі № 2 Р№411 згідно Свідоцтва № 415 про право особистої власності на жилий будинок від 11.10.1988 року, виданого виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради. Згідно довідки № 2988, виданої 07.12.2023 року виконкомом Немирівської міської ради, відповідно до запису в по господарській книзі по Ковалівській сільській раді по [ADDRESS] за 1991-1995 р.р., том 5, ст. 173-174, особовий рахунок № [NUMBER] членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року (день набрання чинності ЗУ «Про власність») були: -голова домогосподарства - [PERSON] , [INFO] ; -дружина - [PERSON] , [INFO] ; Отже, житловий будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. [PERSON] , як голова колгоспного двору та [PERSON] , як член цього двору, мали у власності по частині кожен на житловий будинок в майні колгоспного двору в [ADDRESS] (на підставі статей 120,123 ЦК УРСР), право власності на який було оформлено та зареєстровано за чинним на той час законодавством. Згідно статті 120 ЦК УРСР (1963 року), колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР, які діяли до ведення в дію Закону України Про власність, кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. Тобто, після введення в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Отже, житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року, на день припинення існування колгоспних дворів належав на праві спільної сумісної власності в рівних частках голові і членам колгоспного двору. Статтею 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулювала питання спадкування майна колгоспного двору, встановлено, що у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила спадкування на загальних підставах. При цьому, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширювалася на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи вищевикладене та за відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушених прав позивача, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved