Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття.\~ В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2019 зі змінами внесеними постановою Запорізького апеляційного суду від 14.08.2019 в справі № 331/6075/18 стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.08.2019 року. Оскільки третій рік поспіль [PERSON] безвиїзно мешкає за кордоном, позивач вважає є достатні підстави стягнути з нього аліментів на утримання їх спільного сина [PERSON] за весь період до досягнення ним повноліття.\~ Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Просили суд його задовольнити. Відповідач та його представник надали відзив на позовну заяву з власними поясненнями, просили прийняти законне та обґрунтоване рішення.\~\~ Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, суд дійшов таких висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі який в подальшому було розірвано. За час шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2019 зі змінами внесеними постановою Запорізького апеляційного суду від 14.08.2019 у цивільній справі №\~331/6075/18 з відповідача щомісячно стягуються аліменти в розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) платника аліментів, що складає 1813,75 грн на місяць. В провадженні головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кисліциної Юлії Дмитрівни перебуває виконавче провадження № 37119232 з примусового виконання виконавчого листа №\~331/6075/18 від 12.09.2019 року виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про зміну способу стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання судовим рішенням законної сили та до досягнення повноліття. В судовому засіданні встановлено, що в перші тижні повномасштабного вторгнення росії на територію України та введенням воєнного стану в країні [PERSON] , задля забезпечення безпеки дружини та дітей, разом зі своєю родиною виїхали за кордон, де перебуває і наразі. У\~\~відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення\~\~ними повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2002\~ року № 1203 «Про затвердження Порядку стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі з якою не укладено договір про подання правової допомоги» передбачено, що у разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, для постійного проживання в іноземній державі, з якою Україна не має договору про\~ подання\~ правової\~ допомоги\~ (далі\~ - постійне\~ проживання за кордоном), він повинен виконати аліментні зобов`язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття (далі - аліментні\~ зобов`язання), які оформляються договором між цією особою та одним з батьків,\~ з яким\~ залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником (далі - одержувач аліментів),\~ або договором про припинення права\~ на\~ аліменти для дитини (дітей) у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Якщо аліментні\~зобов`язання\~не\~були виконані\~особою,\~що виїжджає, стягнення аліментів провадиться за рішенням суду. Питання про аліменти для утримання спільного сина [PERSON] , добровільно між сторонами вирішено не було. В своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, що його виїзд з родиною за кордон носить тимчасовий характер та як тільки небезпека внаслідок військових дій в Україні перестане загрожувати його родині, [PERSON] разом з родиною одразу ж повернеться до України і буде продовжувати проживати в місті Запоріжжі. Однак, відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх пояснень, зокрема того, що [PERSON] має намір повернутися проживати в Україну. Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу,\~ст. 80 ЦПК України\~передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій\~статті 2 ЦПК України\~однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої\~статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 СК України\~передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. ЄСПЛ наголошує на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). Суд приходить до висновку, що в зв`язку з тривалим перебуванням відповідача за кордоном, відсутністю належних та допустимих доказів, підтверджуючих країну його знаходження та майбутнє повернення [PERSON] в Україну та задля повноцінного забезпечення інтересів дитини суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття.\~ Позивач зазначає, що [PERSON] зобов`язаний сплатити аліменти\~до повноліття сина [PERSON] , тобто за період з 01.04.2024 до 27.01.2030 року, або за 70 місяців.\~ Однак, на день прийняття рішення судом, сума до стягнення буде включати період (квітень місяць), за який вже стягнуто місячний розмір аліментів в розмірі 1813,75 грн., тому загальна сума аліментів до стягнення на утримання сина за весь період до досягнення ним повноліття підлягає стягненню за 69 місяців в загальному розмірі 125148,75 грн.\~ Відповідно до положення п. 3 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відтак, від сплати судового збору при зверненні до суду з даною категорією позовних вимог позивачка була звільнена, а отже, на підставі\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial