Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

18 лютого 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах [PERSON] , [INFO] про виселення з квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що вона з 04.06.2010 року за договором купівлі-продажу є власником 48/100 частин квартири [ADDRESS] . З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] дізналася, що 05.10.2016 року на її частку у вказаній квартирі зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. В подальшому позивач дізналась, що дарування спірної квартири здійснив [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказане свідоцтво [PERSON] отримав як чоловік позивачки після смерті [PERSON] . Однак до сьогодні [PERSON] жива та ніколи не перебувала у шлюбі з [PERSON] . Тому, [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування недійсними та ухвалою суду на спірну квартиру було накладено арешт. Дізнавшись про існування вказаного спору [PERSON] зареєструвала в квартирі позивача своє місце проживання та місце проживання своєї доньки ( [PERSON] ) та онуки ( [PERSON] ). Відтак, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] порушують право власності на 48/100 частин квартири [ADDRESS] , а саме перешкоджають у здійсненні [PERSON] права користування та розпоряджання своєю квартирою, що є підставою для захисту в судовому порядку. Ухвалою суду від 20 лютого 2019 року відкрито провадження у справі. Встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року зупинено провадження по цивільній справі № 522/2827/19 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №522/11987/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування недійсними, витребування майна від добросовісного набувача. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року поновлено провадження у цивільній справі № 522/2827/19. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування. Крім того, ухвалою суду від 13 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася про дату та час судового засідання сповіщалася належним чином, проте з`явилася її представник адвокат Криворучко В.О., яка підтримала поданий позов, наполягаючи на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися про дату та час судового засідання сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. В судовому засіданні, відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та проти виселення. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування в судове засідання з`явився, просила відмовити в частині виселення дітей, а щодо іншої частини, залишила на розсуд суду. Відзив на позовну заяву від відповідачів по справі не надходив. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що представник позивача та один з відповідачів, а також третя особа з`явилися до судового засідання, інші учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою\~Г.В. 04.06.2010 р. громадянка Республіки Молдова [PERSON] придбала у власність 48/100 частин квартири [ADDRESS] , що в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м. (Т.1, а.с.7). Право власності на вказану частину квартири було зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11.06.2010р., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26385991. (Т1, а.с.8). В той же час, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №129382627 від 02.07.2018 р., 48/100 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеному 05.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. належали [PERSON] (Т.1, а.с.53) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2022 року по справі №522/11987/18, яке залишене в силі постановою Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року та постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року витребувано у добросовісного набувача - [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), 48/100 частин квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м. на користь громадянки Республіки Молдова [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, [PERSON] втратила право власності на 48/100 часток квартири [ADDRESS] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2022 року по справі №522/11987/18, проте продовжує проживати в спірній квартирі разом з наступними членами сім`ї: донькою ( [PERSON] ) та онукою ( [PERSON] ), що не заперечується відповідачем [PERSON] . На теперішній час, власником 48/100 часток квартири [ADDRESS] . У відповідності до ч.1, ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За правилами ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають право власності на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва. Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №337505082 від 29.06.2023 р. вбачається, що власником 48/100 часток квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою\~Г.В. 04.06.2010 р. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» саме витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі з проставленням підпису та печатки державного реєстратора чи адміністратора центру надання адміністративних послуг є підтвердженням реєстрації права власності на нерухоме майно. Тобто іншими доказами не може бути підтверджено виникнення права власності на нерухоме майно. Окрім того, зі змісту листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №К-183/01-34 від 10.07.2023р. здійснено скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] та внесено актуальну інформацію до всіх форм звітностей. Дані обставини відповідачами не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. Таким чином, судом встановлено, що саме [PERSON] є власником 48/100 часток квартири [ADDRESS] , в якій не зареєстроване місце проживання за жодною особою. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом про усунення перешкод застосовується для захисту права власності від порушень, пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено шляхом вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У частині першій статті 156 Житлового кодексу України передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі вселились до квартири позивачки без її згоди, чинять перешкоди у користуванні власністю, чим порушують право позивачки на користування власністю і вказане порушене право власниці підлягає захисту, а відтак, вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів є законними і обґрунтованими. Водночас, відповідачем в ході розгляду справи не було спростовано вищезазначеного, а докази представлені [PERSON] , не доводять, що вона, разом з іншими членами сім`ї мешкає у спірній квартирі на законних підставах та не спростовують обставини викладені у позові. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,\~\~бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши докази, їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що перешкоди у користуванні існують, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо вимог про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача адвокатом Криворучко В.О. сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 14.02.2019 р. Тому, в зв`язку з задоволенням позову стягненню на користь позивачки підлягають судовий збір в сумі 768,40 грн. Окрім того, представником позивача адвокатом Криворучко В.О. 14.08.2023 р. через канцелярію суду була подана заява про залучення доказів про судові витрати, до якої додані: копія Договору № 26-06 про надання правової допомоги від 26 червня 2018 року, копія Розрахунку вартості правової допомоги за Договором № 26-06 від 26 червня 2018 року, копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 42 від 26 червня 2018 року, копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 28 від 10 серпня 2023 року, тобто до закінчення судових дебатів. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача [PERSON] надано Договір про надання правової допомоги № 26-06 про від 26.06.2018 року, Розрахунок вартості правової допомоги за Договором №26-06 від 26.06.2018 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №42 від 26.06.2018 р. про сплату [PERSON] за договором № 26-06 грошових коштів у розмірі 15\~500,00 грн., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 28 від 09.12.2019 р. про сплату [PERSON] за договором № 26-06 грошових коштів у розмірі 64\~500,00 грн. Згідно розділу 6 Договору про надання правової допомоги №26-06 від 26.06.2018р. вартість правової допомоги без урахування вартості послуг за прийняття участі у судових засіданнях складає 80\~000,00грн. Запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141 ЦПК України). Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 3.10.2019 р. по справі №922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). В постанові від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду під час ухвалення судового рішення за правилами цивільного судочинства вважала можливим керуватися однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого\~2020\~року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382дс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019\~р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня\~2006\~р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня\~2009\~р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня\~2014\~р. у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 . лотого\~2015\~р. у справі «Барк шевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від, 28 листопада\~2002\~р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Водночас, неминучість витрат на правничу допомогу заявником не доведена. Також, на переконання суду, дана справа не є суттєво складною, експертизи по ній не призначались, свідки не допитувались. З огляду на вище вказані обставини визначення представником позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 80000,00 грн. не є співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних робіт. Таким чином, враховуючи рівень складності справи, обсяг виконаних робіт, суд вважає, що зазначені витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача частково у розмірі 5 000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved