Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором позики від 10 грудня 2021 року у розмірі 1000 доларів США (тисяча доларів США), 133% річних за період прострочення 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а всього 3579 доларів США (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1343 грн. 91 коп. (тисяча триста сорок три гривні дев`яносто одна копійка). Позов обґрунтований тим, що 10 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, про що останнім було складено розписку. Згідно наданої розписки [PERSON] взяв у борг у [PERSON] суму 1000 доларів США та зобов`язався повернути борг до 28.02.2022 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язався повернути вищевказану суму з відсотками 133% річних за весь період прострочення. На даний час зобов`язання щодо повернення коштів, згідно Договору позики від 10 грудня 2021 року відповідачем не виконано, а тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. 15 лютого 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з нього 133% річних за весь період прострочення в розмірі 2579,00 доларів США, посилаючись на те, що позивачем нараховано 133% річних за весь період прострочення з 28.02.2022 року по 06.02.2024 року, тобто в той час, як в Україні діяв воєнний стан. Враховуючи, що прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати позики виникло у період дії в Україні воєнного стану, вважає, що з нього не підлягають стягненню 133% річних за весь період прострочення в розмірі 2579,00 доларів США. В іншій частині позовні вимоги визнав та вказав, що намагався неодноразово сплатити вказаний борг позивачеві до звернення останнього до суду, проте позивач ігнорує з ним зустріч. Представник позивача, адвокат Плескач Г.А. надала заяву про зміну предмету позову, у якій вказала, що у первинній позовній заяві вона помилково не зазначила переліку попередніх (орієнтовних) судових витрат, які понесла сторона позивача, а саме витрат на правову допомогу. Крім того, в мотивувальній та прохальній частині позовної заяви надане некоректне визначення відсотків, які мають бути стягнуті за договором позики, що є предметом позову. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 10 грудня 2021 року в розмірі 1000 доларів США (тисяча доларів США), відсотки 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а всього 3579 доларів США (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), судові витрати витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень), та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1343 грн. 91 коп. (тисяча триста сорок три гривні дев`яносто одна копійка). Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, представник позивача, адвокат Плескач Г.А. надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги викладені у заяві про зміну предмету позову підтримала в повному обсязі, долучила акт виконаних робіт (наданих послуг). Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, представник відповідача, адвокат Рябоконь О.В. надав клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника, на підставі наявних матеріалів справи та позиції, що викладена у відзиві на позовну заяву. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 10 грудня 2021 року під розписку про отримання позики [PERSON] , отримав від [PERSON] грошові кошти у якості позики в сумі 1000 (одна тисяча доларів США) зі строком повернення до 28.02.2022 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язувався повернути вказану суму з відсотками 133% річних за весь період прострочення, що підтверджується оригіналом долученим до матеріалів цивільної справи (а.с.9). Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики. Згідно умов укладеного договору грошові кошти відповідач [PERSON] , зобов`язався повернути до 28.02.2022 року. Факт написання відповідачем власноручної розписки, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, є підтвердженням отримання відповідачем грошової суми, вказаної в розписці та за умовами ст. 545 ЦК України вказує на відсутність виконання грошового зобов`язання відповідачем в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець, який згідно Договору позики від 10.12.2021 року позичив відповідачу 1000 $ (одну тисячу доларів США), та зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів, а саме 1000 $ (одну тисячу доларів США) до 28.02.2022 року без відсотків, а у випадку прострочення зобов`язання, зобов`язався повернути вказану суму з відсотками 133% річних за весь період прострочення. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргову розписку чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, факт укладення між сторонами 10.12.2021року договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами та не спростовується його сторонами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі №6-2129цс16 від 16.10.2016 року, ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Юридична природа позики (передання майна у власність) зумовлює характеристику предмету цього виду договору. Предметом позики можуть бути не тільки звичні нам грошові кошти, а й будь-які речі, визначені родовими ознаками, тобто такі, що не мають індивідуальних характеристик. У всіх випадках надання позики позичальник зобов`язаний повернути таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, яку ним було отримано від позикодавця. Доказів того, що борг повернуто відповідачем суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що грошові кошти позивачу повернуті так і не були, відповідач умови договору не виконав, що свідчить про порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1000 $ (одна тисяча) доларів США, відсотки 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а всього 3579 доларів США (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США). Аргументи відповідача щодо неможливості стягнення 133 % з відповідача у зв`язку з приписами п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, внесені Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX(щодо заборони стягнення за ст.625 ЦК України) судом до уваги не беруться, оскільки дана норма стосується виключно неустойки(штрафа, пені), а не сплати процентів за користування грошовими коштами. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України необхідною умовою розподілу витрат на адвоката є надання доказів, які підтверджують їх здійснення. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19 від 03 жовтня 2019 року стосовно того, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, а отже стягненню з відповідача підлягають судові витрати на правову допомогу у сумі 5000 гривень, що підтверджується договором №25/01 про надання правової допомоги від 25.01.2024 року та актом виконаних робіт (наданих послуг) від 23 квітня 2024 року, згідно якого адвокатом Плескач Г.А. були виконані роботи (надані послуги) відповідно до Договору про надання правової допомоги №25/01 від 25.01.2024 року на суму 5000 гривень. Крім того, у відповідності з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1343,91 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved