Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову вказує, що з 09 серпня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На даний момент шлюб не розірвано. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем в орендованій квартирі та перебуває на її утриманні. З червня 2022 року між сторонами діяла усна домовленість про сплату аліментів з боку відповідача у розмірі 8000 грн. щомісячно ( [PERSON] сплачував вказані кошти до 15 квітня 2023 року, з квітня до червня він одноособово зменшив цю суму спочатку до 5000 грн., пізніше до 4000 грн.). з 12 липня 2023 року відповідач коштів на утримання дитини в добровільному порядку не надає. На праві приватної власності йому належить дві трикімнатні квартири та автомобіль. З огляду на наведене, зважаючи на те, що [PERSON] є працездатною особою, позивач просить суд увалити рішення про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання сина, у розмірі 1/3 частки доходів щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, навів аргументи аналогічні викладеному в позові. Відповідач визнав позов частково, погодився на сплату аліментів в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (в твердій грошовій сумі). Зазначив, значний час оплачував всі потреби дитини, однак коли позивач виявила бажання звернутись до суду, вказані виплати не здійснював. Крім того, пропонував [PERSON] взяти дитину на своє повне утримання, якщо вона немає такої можливості, однак остання відмовилась. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2019 року (а.с.5). Від спільного шлюбу у мають сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 жовтня 2021 року (а.с. 6). Дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується відповідачем. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому у частині другій статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» встановлено, що з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 гривні, дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Під час судового розгляду не встановлено обставин щодо поганого стану здоров`я дитини. Позивач доказів протилежного суду не надала. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є особою працездатного віку, доказів наявності існування у нього інших утриманців не надано. На праві приватної власності [PERSON] належить дві трикімнатні квартири та автомобіль. (а.с.7-9). Інших істотних обставин при визначенні розміру аліментів, суд не знаходить. В сукупності оцінених судом доказів є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та зобов`язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати їх. Враховуючи положення ст. 183 СК України, суд зауважує, що заявлений позивачем розмір аліментів на одну дитину (1/3 частки доходу батька) є завищеним, оскільки такий розмір аліментів передбачено законом у разі наявності двох дітей. Достовірних та достатніх доказів наявності підстав для збільшення розміру аліментів до 1/3 частки від доходів відповідача стороною позивача не надано (особисте бажання позивача щодо отримання платежів вказаного розміру не є належним та достатнім доказом). На підставі наведеного, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про участь в утриманні неповнолітнього сина, а позивач наполягає на стягненні аліментів у примусовому порядку, а також враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, її вік, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку та його матеріальне становище, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів не є надмірним та буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Крім того, вказаний розмір аліментів може стабільно, гарантовано та вчасно сплачуватись відповідачем, що спрямовано на уникнення наявності заборгованостей з боку платника аліментів. При зменшенні розміру аліментів судом враховано матеріальне становище сторін, їх потребу в коштах, встановлений СК України обов`язок обох батьків утримувати дитину. Суд наголошує, що аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її гармонійного фізичного та духовного розгляду, та не можуть слугувати для безпідставного збагачення отримувача аліментів. Крім того, позивач не позбавлена права у разі зміни матеріального становища сторін збільшити визначений судом розмір аліментів. Суд також зауважує на тому, що відповідач не відмовляється оплачувати додаткові витрати сина у разі виникнення такої необхідності. Доводи позивача щодо наявності у його власності двох квартир та транспортного засобу не підтверджують факт отримання додаткового прибутку, доказів протилежного стороною позивача не надано. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 ч.1 п. 3 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial