Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

28.04.2023 до Ленінського районного суду м. Харкова з Київського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Наталя Вікторівна, про визнання заповіту недійсним, для розгляду за підсудністю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.05.2023 справу прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження. 28.08.2023 представником позивача за первісним позовом подано уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання від 21.11.1996, укладеного між [PERSON] , померлою [INFO] , та її сином - [PERSON] , померлим [INFO] , завірений державним нотаріусом Другої ХДНК Алтуніною Л.А. за №1-6570. В уточненій позовній заяві первісним позивачем виключено з числа відповідачів [PERSON] , яка померла [INFO] , згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER] . Крім того, зазначено, що в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебувала вказана позовна заява №642/5524/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Під час перебування справи в суді, 30.03.2018, померла позивач [PERSON] , тому [PERSON] є її правонаступником за заповітом №2980 від 31.07.2017 та вступила у дану справу як правонаступник позивача з вимогами до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 21.11.1996. Також під час перебування справи в суді, 26.12.2019, померла відповідач [PERSON] . Згідно до заяви до Шостої ХДНК, [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після [PERSON] на користь [PERSON] . Також із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] до приватного нотаріуса ХМНО Сергієнко Н. звернулась крім [PERSON] , ще [PERSON] . Тому єдиним належним відповідачем у справі є [PERSON] . Так, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] обгрунтовані тим, що 21.11.1996 [PERSON] уклала Договір довічного утримання із [PERSON] , який приходився їй сином. Договір завірено державним нотаріусом Другої ХДНК Алтуніною Л.А. за №1-6570. Згідно вказаного Договору набувач взяв на себе зобов`язання довічно утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, всім необхідним та залишивши їй безкоштовне проживання в квартирі за адресою [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] передала набувачу у власність квартиру [ADDRESS] . Первинний набувач обов`язків за договором довічного утримання помер 30.03.2017 і у Харківській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу №462/2017. Виходячи з факту смерті набувача, зобов`язання за цим договором переходять до його правонаступників, тобто спадкоємців, але оскільки Договір було укладено не з ними і вони ніякого догляду за [PERSON] не здійснювали, [PERSON] виявила незгоду із передачею прав і обов`язків набувача його спадкоємцям, тобто відповідачу [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). Оскільки [PERSON] перебувала у напружених стосунках із спадкоємцями набувача [PERSON] , які не надавали їй жодної допомоги ні під час життя, ні після смерті первинного набувача, [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про незгоду передачі прав і обов`язків первісного набувача його спадкоємцям, тому і звернулась, за життя, у 2017 році, з даною позовною заявою до суду. Свій позов [PERSON] обгрунтовувала тим, що не згідна із передачею прав набувача [PERSON] його спадкоємцям ( [PERSON] ), а також зазначала, що вона довгий час перебувала під наглядом онучки-спадкоємиці [PERSON] (яка наразі є позивачем-правонаступником після смерті [PERSON] у даному позові), яка здійснювала за нею догляд, надавала всю необхідну допомогу ще навіть за життя первісного набувача [PERSON] . На підставі викладеного, [PERSON] , вступивши у справу як правонаступник позивача [PERSON] , просила суд розірвати Договір довічного утримання від 21.11.1996, укладений між [PERSON] , померлою [INFO] , та її сином - [PERSON] , померлим [INFO] . (а.с. 36-37 том 3) 31.08.2023 відповідачем [PERSON] подано до суду уточнений зустрічний позов до [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] , померлої [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. 31.07.2017 за №2980 недійсним. В обгрунтування уточненого зустрічного позову зазначено, що вона, [PERSON] , є онукою померлої [PERSON] по лінії батька, [PERSON] , набувача за спірним Договором довічного утримання. [INFO] помер [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачу за зустрічним позовом стало відомо, що [PERSON] під час перебування в медичній установі було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. за №2980, яким вона все своє майно заповіла [PERSON] . На думку позивача за зустрічним позовом, вказаний заповіт було підписано [PERSON] у стані, який унеможливлював розуміння та значення нею своїх дій. Також [PERSON] вказала, що в неї та її батька, [PERSON] , все життя були добрі родинні відносини з бабусею [PERSON] , саме тому остання уклала Договір довічного утримання саме з ним, своїм сином, який добросовісно виконувався більше 20 років. На час відкриття судом провадження у справі №642/5524/17 ухвалою від 05.12.2017 та по день своєї смерті [PERSON] проживала разом з нею, [PERSON] , онукою, та її матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Після отримання ухвали про відкриття провадження [PERSON] вирішила з`ясувати у бабусі, [PERSON] , мотиви подання такої позовної заяви, на що остання здивувалась та повідомила, що нікого не уповноважувала не подання такого позову до суду. Тому позивач за зустрічним позовом вважає, що недобросовісні родичі [PERSON] , скориставшись її безпорадним станом через стан здоров`я та вік, намагались заволодіти її майном, оспорюючи договір довічного утримання, укладений 20 років тому. Тому [PERSON] вважає, що заповіт від 31.07.2017 складений [PERSON] у стані, у якому вона не усвідомлювала своїх дій, враховуючи систематичне лікування, наявність гострих важких захворювань невропатологічного та психіатричного характеру. З травня 2016 року стан здоров`я [PERSON] різко погіршився, внаслідок чого вона не могла говорити і рухатись, у зв`язку з чим син, набувач, [PERSON] разом з донькою, [PERSON] , забрали [PERSON] до місця свого мешкання за адресою [ADDRESS] . Після такого стану [PERSON] , у неї погіршилось сприйняття оточуючих, вона почала плутати імена та забувала події. Після ретельного догляду за [PERSON] , її стан почав покращуватись і коли вона в доброму стані, [PERSON] перевіз її проживати до звичного їй місця мешкання за адресою [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , внаслідок чого психологічний стан [PERSON] суттєво погіршився, вона втратила нормальний контакт з людьми. 22.06.2017 [PERSON] впала та зламала головку правої бедрової кістки, у зв`язку з чим її було госпіталізовано до Обласного госпіталю ветеранів війни, де вона перестала впізнавати людей та говорити з померлими. Враховуючи вищевикладене, позивач за зустрічним позовом вважає, що спірний заповіт було підписано [PERSON] у стані, який унеможливлював розуміння та значення нею своїх дій, а тому він підлягає визнанню недійсним. (а.с. 42-48 том 3) Представником позивача за зустрічним позовом в підготовчому засіданні заявлялось клопотання про виклик свідків на підтвердження зустрічних позовних вимог [PERSON] , яке задоволено судом, та клопотання про витребування з медичних закладів медичної документації про стан здоров`я та історію хвороб [PERSON] , з метою заявлення посмертної судово-психіатричної експертизи щодо [PERSON] , на що суд повідомив, що таке клопотання є передчасним та роз`яснив представнику право заявити це клопотання після вивчення судом письмових доказів та допиту свідків. 15.09.2023 від представника позивача за первісним позовом [PERSON] , адвокатом Рябініним С.В. подано відзив на уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що обставини, вказані в зустрічному позові, не підтверджуються жодними доказами у справі, тому просив відмовити в його задоволенні. (а.с. 59 том 3) 09.10.2023 до суду від третьої особи за зустрічним позовом, приватного нотаріуса ХМНО Сергієнко Н.В., надійшли заперечення проти зустрічного позову, в яких зазначено, що спірний заповіт був складений і посвідчений в приміщенні Обласного госпіталю ветеранів війни, де [PERSON] перебувала, у зв`язку із переломом шийки стегна. Знаходячись віч на віч із [PERSON] , остання чітко і конкретно формулювала свої наміри і волю, усвідомлювала свої дій і виказала бажання зробити розпорядження на випадок своєї смерті щодо свого майна, призначивши [PERSON] спадкоємицею. Нотаріусом був складений заповіт, який відповідав волі заповідача, він був прочитаний вголос як [PERSON] , так і присутніми свідками, тобто тричі. При перевірці дієздатності [PERSON] нотаріусом було з`ясовано, що [PERSON] повністю розуміє значення своїх дій та її наміри відповідають її волі, вона перебувала при повній свідомості та ясності розуму, адекватно розуміла ситуацію і чітко відповідала на питання. Жодних сумнівів щодо наявності у неї стану, за якого б вона не усвідомлювала своїх дій, нотаріусом не було виявлено. Тому третя особа просила відмовити в задоволенні зустрічного позову про визнання заповіту недійсним. (а.с. 71-72 том 3) Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.11.2023 підготовче провадження за уточненим первісним позовом від 28.08.2023 та уточненим зустрічним позовом від 31.08.2023 закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав заявлені позовні вимоги [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в уточненому позові. Щодо зустрічного позову про визнання заповіту недійсним просив відмовити в його задоволенні, оскільки зазначені в такому позові обставини є припущеннями відповідача [PERSON] та не підтверджені жодними доказами. Відповідач за первісним позовом, [PERSON] , в судовому засіданні проти позову про розірвання Договору довічного утримання заперечувала з підстав, зазначених в зустрічному позові, вказавши, що у неї та її батька, первісного набувача, [PERSON] , з померлою [PERSON] , яка доводиться їй бабусею, були добрі родинні стосунки, [PERSON] належно виконував взяті на себе зобов`язання за Договором довічного утримання протягом 20 років. Вказала, що 2-3 місяці до смерті бабусі, остання проживала у неї, вона давала бабусі гроші, доглядала. Представник відповідача за первісним позовом, адвокат Воробйов О.О., проти первісного позову [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання заперечував, з підстав, зазначених у зустрічному позові, а також вказав, що у померлої [PERSON] були хороші родинні відносини із сином, [PERSON] , та онукою [PERSON] . Однак, через незадовільний стан здоров`я, через тяжкі хвороби, дію ліків, [PERSON] перебувала в стані, в якому не усвідомлювала своїх дій, внаслідок чого складений нею заповіт не є вираженням її свідомої волі. Тому просив визнати спірний заповіт недійсним. Третя особа за зустрічним позовом, приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Н.В., в судовому засіданні проти зустрічного позову [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] недійсним заперечувала, посилаючись на обставини, зазначені нею в письмових поясненнях, а також вказала, що під час посвідчення заповіту [PERSON] в приміщенні лікарні, де вона перебувала на підставі перелому бедра, заповідач перебувала в адекватному стані, чітко розуміла навколишню обстановку, чітко відповідала на запитання, жодних сумнівів у її безпорадному стані в нотаріуса не виникло, складений заповіт відповідав її бажанню та волі. Також зазначила, що заповіт було посвідчено в присутності двох свідків, хоча це і не було необхідним згідно вимог законодавства. Також в судовому засіданні судом було допитано свідка за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] , який пояснив, що [PERSON] доводилась бабусею його дружини, [PERSON] . Дружина раз на два тижні відвідувала бабусю, була з нею в добрих відносинах. Вкінці 2017 року [PERSON] потрапила в лікарню, вона перебувала в неадекватному стані, нікого не впізнавала, він разом з дружиною доглядали за [PERSON] . З січня до 30.03.2018 [PERSON] проживала у них вдома вони доглядали за бабусею, купували продукти, інші родичі не цікавились її здоров`ям. Також вказав, що він займався похованням [PERSON] . Судом також було задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом - [PERSON] , адвоката Воробйова О.О., про допит в якості свідків працівників медичного закладу, де проходила лікування [PERSON] , на підтвердження її безпорадного стану та проблем зі здоров`ям, внаслідок чого вона не усвідомлювала своїх дій під час складання заповіту. Однак, ці свідки, у зв`язку із воєнним станом, покинули територію України, тому суд задовольнив клопотання адвоката про їх допит за допомогою відеоконференцзв`язку. Судові засідання неодноразово відкладались, у зв`язку з неможливістю свідків підключитись до системи відеоконференцзв`язку. У зв`язку з тим, що свідки повторно не змогли відключитись до системи відеоконференції, незабезпечення представником позивача за зустрічним позовом їхнього допиту судом дистанційно, суд продовжив розгляд справи. Після вивчення судом письмових доказів та допиту учасників справи та свідків, представник позивача за зустрічним позовом заявив клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] . На питання головуючого щодо необхідності повернення до раніше заявленого адвокатом клопотання про витребування медичної документації у відношенні [PERSON] представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що у такому витребуванні немає необхідності та просив призначити експертизу на підставі наявних матеріалів справи. Ухвалою суду від 16.04.2024 (повний текст від 22.04.2024) відмовлено в призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи, враховуючи відсутність в матеріалах справи відомостей (показів свідків медичних працівників) та будь-якої іншої медичної документації про неналежний стан здоров`я та незадовільний стан померлої [PERSON] , що могло бути підставою для призначення такої експертизи. Вислухавши всіх учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, що 21.11.1996 між [PERSON] та [PERSON] укладеного Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої ХДНК Алтуніною Л.А. за №1-6570. (а.с. 4 том 1) Згідно вказаного договору, набувач, [PERSON] , взяв на себе зобов`язання довічно утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, всім необхідним та залишивши їй безкоштовне проживання в квартирі за адресою [ADDRESS] . Вартість щомісячного забезпечення становить 17 грн. В свою чергу, [PERSON] передала набувачу у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно з п.7 Договору, цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку його невиконання та відмовлення від добровільного розірвання в судовому порядку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с. 28, 114 том 2) Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , 21.07.2017 Шостою ХДНК відкрито спадкову справу №462/2017. (а.с. 2 том 2) 21.07.2017 [PERSON] звернулась до Шостої ХДНК із заявою про прийняття спадщини після батька, [PERSON] (а.с. 112 том 2) [PERSON] (дружина [PERSON] ) 21.07.2017 звернулась до Шостої ХДНК із заявою про відмову від прийняття спадщини після [PERSON] , на користь [PERSON] (а.с. 113 том 2) 31.07.2017 [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] , вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. за №2980. (а.с. 7 том 2) 31.10.2017 [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] із позовом про розірвання договору довічного утримання. 30.12.2011 між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] » згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану) зареєстровано шлюбу, внаслідок чого дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». (а.с. 106-107 том. 1) [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . (а.с. 130 том 1) Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.05.2018 провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання договору довічного утримання зупинено до набуття правонаступництва після смерті [PERSON] . (а.с. 133 том 1) Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.10.2018 відновлено провадження у справі. (а.с. 137 том 1) Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 залучено до участі у справі в якості позивача [PERSON] , яка є правонаступником [PERSON] ; об`єднано в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання договору довічного утримання із зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Наталя Вікторівна, про визнання заповіту недійсним. (а.с. 95-96 том 2) Згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] (а.с. 93 том 2) Під час підготовчого провадження в Ленінському районному суді м. Харкова, після надходження справи з Київського районного суду м. Полтави, а саме 28.08.2023 позивачем за первісним позовом подано уточнений позов до [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання, виключивши [PERSON] як співвідповідача, на підставі чого судом продовжено розгляд справи на підставі саме уточненого позову від 28.08.2023 у складі сторін, визначеному первісним позивачем в уточненому позові. Щодо вимог за первісним позовом [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання суд зазначає наступне. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~статті 744 ЦК України\~за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Частиною 1 ст. 757 ЦК України, Обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 755 Цивільного кодексу України\~договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Положення частини першої\~статті 755 ЦК України\~не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення\~статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору. Частиною другою\~статті 651 ЦК України\~передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року по справі №759/501/17 зазначив, що договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що первісним набувачем згідно спірного Договору довічного утримання, [PERSON] , з дня укладання такого договору, з 21.11.1996, по дату його смерті, тобто по 30.03.2017, сумлінно виконувались взяті на себе обов`язки за вказаним договором. За життя набувача, [PERSON] , відчужувачем, [PERSON] , не заявлялось до суду позовних заяв з підстав неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань. Позивачем за первісним позовом не надано жодного доказу на спростування зазначеного. Судом встановлено, що спадкоємцем [PERSON] є його донька [PERSON] , яка подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Таким чином, саме на [PERSON] було покладено обов`язок виконання належним чином договору довічного утримання, після смерті первісного набувача. Підставами розірвання договору довічного утримання, згідно вимог законодавства, є невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, істотного порушення договору другою стороною. Аналогічні підстави для розірвання договору довічного утримання передбачені п. 7 спірного Договору довічного утримання від 21.11.1996. Підстави, на які посилалась позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, які наразі як її правонаступник заявляє [PERSON] , є те, що [PERSON] не укладала такий договір зі спадкоємцем [PERSON] [PERSON] , а тому вона не бажає, аби остання виконувала обов`язки набувача. Статтею 525 ЦК України визначено, що\~зобов`язання має виконуватися відповідно до умов договору. Суд бере до уваги, що спірним договором довічного утримання не передбачалась неможливість передання обов`язків набувача, у зв`язку з його смертю, його правонаступникам, крім того, такий перехід передбачений ст. 757 ЦК України. Також суд враховує, що як чинним законодавством, так і спірним договором довічного утримання передбачені підстави його розірвання, перелік таких підстав є вичерпним. Зазначені первісним позивачем, [PERSON] , та її правонаступником позивачем [PERSON] , підстави розірвання договору довічного утримання, а саме небажання, аби набувачем стала спадкоємець [PERSON] його донька [PERSON] , не грунтуються на вимогах закону та умовах укладеного спірного договору. Незгода відчужувача з переходом зобов`язань набувача до спадкоємців останнього не може свідчити про істотне порушення умов такого договору. При цьому, лише істотні порушення умов договору щодо його неналежного виконання є підставами для розірвання такого договору. Також судом враховується сумлінне виконання первісним набувачем, [PERSON] , взятих на себе зобов`язань за Договором довічного утримання від 21.11.1996 близько 20 років, аж до його смерті, що не спростовано відповідачем. Враховуючи, що доводи позивача щодо підстав розірвання Договору довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а також те, що позиція позивача зводиться лише до її відмови від Договору, у зв`язку з переходом прав набувача до спадкоємця, що не може бути підставами для розірвання Договору, у зв`язку з його невиконанням, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову [PERSON] про розірвання Договору довічного утримання від 21.11.1996. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання заповіту недійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За\~ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, юридична природа якого ґрунтується на його законодавчому визначенні, як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст.1233 ЦК України), а правова природа визначається судовою практикою, як односторонній правочин (дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), що тягне відповідні правові наслідки, які виникають тільки після смерті особи, яка його склала - заповідача. Заповіт - правочин, для дійсності якого закон вимагає обов`язкового дотримання встановленої форми. Оскільки виконання заповіту можливе лише після смерті заповідача, коли виправити недолік форми заповіту вже не можливо, невідповідність форми заповіту неминучою призведе до його абсолютної нікчемності. Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у\~ст. 1247 ЦК України. Цією правовою нормою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт у зв`язку з хворобою або фізичною вадою, відповідно до ч.4\~ст.207 ЦК України\~він підписується за її дорученням іншою особою. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.\~ст. 1251-1252 ЦК України. За змістом\~ст. 37 Закону України «Про нотаріат», Порядку нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. У разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила\~ЦК України\~щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відтак дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним. Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним. Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~202, ч. 3 ст.\~203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та яких саме. 31.07.2017 [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] , вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. за №2980. (а.с. 7 том 2) У відповідності до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підстави визнання заповіту недійсним позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , посилалась на те, що заповідач, [PERSON] , внаслідок віку, тяжких хвороб, перебувала у стані, в якому не розуміла та не усвідомлювала своїх дій, а тому її Заповіт від 31.07.2017 не є відображенням її власного волевиявлення. Так, до матеріалів справи додано: виписку із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] №2975 від 27.09.2017, виписку із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] №4802 від 04.07.2016, виписку із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] №3965 від 19.10.2017, в яких містяться дані про перелом головки правої бедрової кістки [PERSON] , внаслідок чого вона перебувала на лікуванні. (а.с. 29-30 том 1, а.с. 198 том 2) Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] №2975 від 22.09.2017, в ній зазначено загальний стан пацієнтки, а саме: свідомість ясна (а.с. 156 том 1) Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.2\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, письмові докази у справі не містять доказів на підтвердження того, що при укладанні спірного заповіту [PERSON] перебувала у стані, в якому не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними. Крім того, судом враховується, що представник позивача за зустрічним позовом відмовився в судовому засіданні від раніше поданого клопотання про витребування доказів медичної документації відносно [PERSON] , на підтвердження зустрічних позовних вимог щодо неможливості [PERSON] усвідомлювати свої дії і керувати ними. Також суд враховує, що представником позивача за зустрічним позовом не забезпечено допит свідків на підтвердження зустрічних позовних вимог - працівників медичного закладу, в якому перебувала на лікуванні померла [PERSON] . За відсутності медичної документації/інших відомостей щодо незадовільного стану здоров`я [PERSON] , судом відмовлено в призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи щодо [PERSON] . Враховуючи вищевикладене та наявні матеріали справи, судом не встановлено, що під час складання [PERSON] заповіту 31.07.2017 вона не усвідомлення своїх дій, а тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. Крім того, не розриваючи Договір довічного утримання від 21.11.1996 та не визнаючи заповіт [PERSON] від 31.07.2017 недійсним, судом враховується також те, що згідно з Договором довічного утримання від 21.11.1996 [PERSON] вже передала набувачу ( [PERSON] ) у власність квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір не містить даних про те, що передання майна відбудеться у випадку смерті відчужувача. Окрім цього, відповідно до копії заяви-повідомлення [PERSON] до ХДНК №6 від 28.09.2017, вона зазначила, що у вказаній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа №462/2017 після смерті [PERSON] , вказавши, що одним із об`єктів у спадковій масі після смерті [PERSON] є кв. [ADDRESS] . (а.с. 129 том 2) Відомостей, що входить у спадкову масу після смерті [PERSON] заповіт від 31.07.2017 не містить. Крім того, приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. долучено до матеріалів справи копію спадкової справи №09/2018, заведеної після смерті [PERSON] . Матеріали вказаної спадкової справи не містять відомостей та документів про майно, що входило до спадкової маси після смерті [PERSON] , в тому числі щодо кв. [ADDRESS] (а.с. 3-46 том 2) Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів того, що на момент складання спірного заповіту майно, а саме кв. [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] та після її смерті входила до її спадкової маси на підставі заповіту від 31.07.2017, враховуючи, при цьому, передання [PERSON] у власність [PERSON] цієї квартири на підставі Договору довічного утримання від 21.11.1996, суд не вбачає підстав для визнання заповіту недійсним, зважаючи на те, що такий заповіт, складений на користь [PERSON] , може поширюватись на інше майно [PERSON] , за виключенням кв. [ADDRESS] , яка вже їй не належала на момент складання заповіту. А тому дійсність Договору довічного утримання від 21.11.1996 та заповіту від 31.07.2017 не вважаються взаємовиключними. Враховуючи викладене, зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає. Оскільки судом відмовлено в первісному і зустрічному позовах, згідно ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачами.

Outcome: dismissed