Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

27 лютого 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову вказував про те, що 11 листопада 2014 року позивач був призначений на посаду водія 3-го класу дільниці підготовки виробництва на сезон, про що є запис в трудовій книжці. 02 лютого 2015 року переведений водієм 1-го класу автомобіля МA3-5551 дільниці підготовки виробництва, про що є запис в трудовій книжці. 11 квітня 2023 року наказом № 36 [PERSON] звільнено з посади водія 1-го класу автомобіля MAЗ-5551 дільниці підготовки виробництва, на підставі пункту 2 статті частини 1 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я. Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав. 30 березня 2023 року позивачем подано заяву начальнику КП ШЕУ Печерського району м. Київ про переведення у зв`язку із станом здоров`я відповідно до заключення МСЕК. 10 квітня 2023 року за вихідним № 507/20-11 КП ШЕУ Печерського району м. Київ повідомлено позивача про відсутність будь-яких вакантних посад. Відповідна заява 30 березня 2023 року була написана позивачем оскільки останньому було відомо про наявність інших посад, а саме однією із таких посад була посада завскладу. Натомість 11 квітня 2023 року наказом № 36 позивача звільнено з посади водія 1-го класу автомобіля МАЗ-5551 дільниці підготовки виробництва, на підставі пункту 2 ст. частини 1 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я. На підставі наведеного, та посилаючись на його незаконне звільнення, позивач просить: поновити процесуальний строк на подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу та моральної шкоди; визнати дії комунального підприємства ««Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району» м. Києва щодо звільнення [PERSON] 11 квітня 2023 року з посади водія 1-го класу автомобіля MA3-5551 дільниці, підготовки виробництва, на підставі пункту 2 частини 1 ст. 40 KЗпП України за станом здоров`я, протиправними; стягнути з комунального підприємства ««Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району» м. Києва середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58 087, 12 гpн та моральну шкоду в розмірі 450 000,00 грн. Ухвалою судді від 28 лютого 2024 року у справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 10 квітня 2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність, оскільки носить штучний характер та втілює намагання позивача використати додаткові, не передбачені законом можливості для скасування наказу про його звільнення з роботи, а позовні вимоги такими, що не можуть бути задоволені виходячи з наступного. З 11 листопада 2014 року позивач працював на посадах водія 3-го класу дільниці підготовки виробництва та водієм 1-го класу автомобіля МАЗ-5551 дільниці підготовки виробництва. Посада водія відноситься до шкідливих умов праці згідно переліку робочих місць працівників КП ШЕУ Печерського району із шкідливими умовами праці, робота на яких надає право на пільги та компенсації (за результатами атестації робочих місць 12 серпня 2019 року, 27 травня 2020 року, 28 вересня 2021 року та 13 липня 2022 року). 30 березня 2023 року від позивача надійшла заява з проханням перевести його на іншу посаду у зв`язку із заключенням МСЕК. У своєму висновку МСЕК зазначила про можливість позивача працювати в спеціально створених умовах. 06 квітня 2023 року відповідач направив позивача на обов`язковий медичний огляд працівника, за результатом проходження якого позивач не придатний до роботи на посаді водія. 10 квітня 2023 року відповідач листом повідомив позивача про відсутність можливості переведення на іншу роботу/створення умов праці відповідно до висновку МСЕК, оскільки: 1) характер та умови виконуваних професійних обов`язків відповідно до займаної посади не відповідають рекомендаціям МСЕК; 2) вакантні посади, які б відповідали рекомендованим умовам праці, відсутні. Протоколом первинної профспілкової організації КП ШЕУ Печерського району м. Києва № 15 від 11.04.2023 року було погоджено розірвання трудового договору з позивачем. Твердження позивача щодо наявності на момент звільнення вакантної посади - завідувач складом, яку позивач міг займати з урахуванням його стану здоров`я ґрунтуються лише на його припущенні. Згідно з довідкою № 053/273-789 від 08.04.2024 року посада завідувача складу станом на 11.04.2023 року не була вакантна. Зазначену посаду тривалий час обіймає відповідний працівник відповідача. Окрім того, позивачем пропущено строк звернення з вказаною позовною заявою та належним чином не обґрунтовано поважність причин пропуску. Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить 450000 грн. Тож, факт спричинення позивачу моральної шкоди є недоведеним і необґрунтованим. 18 квітня 2024 року до суду надійшла від позивача відповідь на відзив на вказану позовну заяву, в якій зазначає, що позивач був присутній на засіданні профспілкового комітету КП ««Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району» м. Києва, де розглядали його заяву і перелік документів від 30 березня 2023 року. На цьому засіданні був присутній інженер із техніки безпеки КК «Київавтодор», який повідомив позивачу в усній формі, що його звільнення за власним бажанням - це варіант вирішення даного питання. Просить суд прийняти до уваги, що примушення працівника до звільнення з мотивів встановлення груп інвалідності має ознаки дискримінації та грубого порушення законодавства про працю. Потім 11 квітня 2023 року відбулося засідання профспілкового комітету, де голосували за розірвання з позивачем трудового договору. Голова комітету утримався, про що свідчить не підписана ним виписка з протоколу засідання. 02 травня 2024 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що з 11 листопада 2014 року [PERSON] працював на посадах водія 3-го класу дільниці підготовки виробництва та водієм 1-го класу автомобіля МАЗ-5551 дільниці підготовки виробництва. Посада водія відноситься до шкідливих умов праці згідно переліку робочих місць працівників КП ШЕУ Печерського району із шкідливими умовами праці, робота на яких надає право на пільги та компенсації (за результатами атестації робочих місць (за результатами атестації робочих місць 12 серпня 2019 року, 27 травня 2020 року, 28 вересня 2021 року та 13 липня 2022 року). 30 березня 2023 року від [PERSON] до КП ШЕУ Печерського району надійшла заява з проханням перевести його на іншу посаду у зв`язку із заключенням МСЕК. У своєму висновку МСЕК зазначила про можливість позивача працювати в спеціально створених умовах. 06 квітня 2023 року відповідач направив позивача на обов`язковий медичний огляд працівника, за результатом проходження якого позивач не придатний до роботи на посаді водія. 10 квітня 2023 року відповідач листом повідомив позивача про відсутність можливості переведення на іншу роботу/створення умов праці відповідно до висновку МСЕК, оскільки: 1) характер та умови виконуваних професійних обов`язків відповідно до займаної посади не відповідають рекомендаціям МСЕК; 2) вакантні посади, які б відповідали рекомендованим умовам праці, відсутні. Протоколом первинної профспілкової організації КП ШЕУ Печерського району м. Києва № 15 від 11 квітня 2023 року було погоджено розірвання трудового договору з позивачем. 11 квітня 2023 року [PERSON] звільнено з посади водія 1-го класу автомобіля МАЗ 5551 служби підготовки виробництва у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який може бути захищений у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. У статті 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Підставою для розірвання трудового договору згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України є виявлена невідповідність працівника займаній посаді. Якщо роботодавець, на момент призначення особи знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи і те, що особа займаній посаді не відповідає через відсутність спеціальної освіти, однак свідомо її призначив, то сам по собі факт відсутності документа про освіту не може бути у подальшому підставою для звільнення працівника за цим пунктом. Виявленою невідповідністю у такому разі може бути неякісне виконання робіт; неналежне виконання трудових обов`язків через недостатню кваліфікацію. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №654/941/17 (провадження № 61-576сво18). Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2- 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 21 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Ретельний аналіз змісту цього роз`яснення, а також диспозиції п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, свідчить про те, що невідповідність посаді або роботі визначається виключно за об`єктивними даними, а не за суб`єктивним відношення працівника до його трудових функцій. Якщо кваліфікація та стан здоров`я працівника дозволяють йому належним чином виконувати його обов`язки за трудовим договором, але працівник по своїй вині виконує їх неналежним чином, то він може бути притягнутий лише до дисциплінарної відповідальності, а у випадках, передбачених п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, - звільнений з роботи. Однак, звільнення працівника з роботи у зв`язку з невідповідністю посаді або роботі в такому випадку не допускається. Звільнення з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає лише об`єктивну неможливість працівника належним чином виконувати встановлені трудовим договором обов`язки у зв`язку з відсутністю необхідної кваліфікації або стану здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами [PERSON] відповідно до висновку медичної комісії непридатний до роботи на посаді водія. 30 березня 2023 року від [PERSON] до КП ШЕУ Печерського району надійшла заява з проханням перевести його на іншу посаду у зв`язку із заключенням МСЕК. 10 квітня 2023 року відповідач листом повідомив позивача про відсутність можливості переведення на іншу роботу/створення умов праці відповідно до висновку МСЕК, оскільки: 1) характер та умови виконуваних професійних обов`язків відповідно до займаної посади не відповідають рекомендаціям МСЕК; 2) вакантні посади, які б відповідали рекомендованим умовам праці, відсутні. Судом не приймаються доводи позивача про наявність вакантної посади завідувача складом, оскільки вказані твердження спростовані відповідачем, яким надано наказ про переведення на посаду від 05 травня 2015 року № 34-п іншої особи. Окрім того, звільнення позивача відбулося у відповідності до ч. 1 ст. 43 КЗпП України за попереднім погодженням з первинної профспілкової організації КП ШЕУ Печерського району м. Києва, що підтверджується протоколом № 15 від 11 квітня 2023 року. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог, то строк позовної давності не підлягає застосуванню. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом цієї норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин є порушення роботодавцем будь-яких із передбачених законом прав найманого працівника, якщо таке порушення поєднане з його моральними стражданнями, втратою ним нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні не встановлено наявність порушень з боку відповідача прав позивача у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, у зв`язку з недоведеністю факту заподіяння моральної шкоди, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed