Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест») звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з останнього на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 17.12.2013 у справі №628/4069/13-ц у сумі 361 229,72 грн. та витрат по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22.05.2008 між [PERSON] та ВАТ Комерційний банк «Надра» укладено Кредитний договір №6/4/16/2008/840-К/189, на підставі якого [PERSON] надано кредит у розмірі 35 699,52 дол. США під 15,49 річних устрок до 10 05.2038. 17.12.2013 заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у справі №628/4069/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість по Кредитному Договору в розмірі 547 040 (п`ятсот сорок сім тисяч сорок)грн. 20 коп. 07.11.2019 ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у справі №628/4069/13-ц замінено стягувача зПублічного акціонерного товариства«Комерційний банк «Надра» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому провадженні про стягнення заборгованості з [PERSON] на підставі виконавчого листа №628/4069/13-ц, виданого Куп`янським міськрайонним судом Харківської області відносно [PERSON] . Станом на дату подачі позову, вищезазначене рішення не виконано, внаслідок чого позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.02.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином. Будь-яких заяв, клопотань та відзиву від відповідача не надходило. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; не повідомив про причини неявки в судові засідання; не подав відзив на позов та позивач у поданій заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи, що відповідачналежним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 22.05.2008 між [PERSON] та ВАТ Комерційний банк «Надра» укладено Кредитний договір №6/4/16/2008/840-К/189, на підставі якого [PERSON] надано кредит у розмірі 35 699,52 дол. США під 15,49 річних устрок до 10 05.2038. 17.12.2013 заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у справі №628/4069/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість по Кредитному Договору в розмірі 547 040 (п`ятсот сорок сім тисяч сорок)грн. 20 коп. 07.11.2019 ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у справі №628/4069/13-ц замінено стягувача зПублічного акціонерного товариства«Комерційний банк «Надра» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчому провадженні про стягнення заборгованості з [PERSON] на підставі виконавчого листа №628/4069/13-ц, виданого Куп`янським міськрайонним судом Харківської області відносно [PERSON] . Станом на дату подачі позову, вищезазначене рішення не виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Зі змісту статті 11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Обов`язок довести факт погашення боржником заборгованості, покладено саме на боржника, а не на кредитора, що підтверджується висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 08.06.2022 у справі № 913/618/21, у якій суд звернув увагу на те, що у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. З огляду на наведені норми права грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних нараховуються за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягають лише в межах строку позовної давності, який ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 № 540-IX. до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, внесено п. 12 наступного змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 зі змінами, карантин на всій території України введено з 12.03.2020 до 30.06.2023. До строків, що продовжуються на строк дії карантину, належать строки позовної давності, передбачені ст.257 ЦК України. Таким чином, нарахування фінансових санкцій - 3% річних (згідно ст.625 ЦК України), до початку введення карантину здійснювалось у межах строку позовної давності 3 роки, тобто з 12.03.2017 і повинно було закінчитись 12.03.2020, але з продовженням строку позовної давності через введення карантину, нарахування тривало до 23.02.2022, тобто до введення воєнного стану, що відповідає вимогам Закону. Розрахунок 3% річних (ст. 625 ЦК) за порушення зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором, що зафіксовано в рішенні Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 17.12.2013 в розмірі 574 040,20 грн. розраховані за період: 12.03.2017-11.03.2018 - 16 411,20грн. (547 040,20*3% річних); 12.03.2018-11.03.2019 - 16 411,20 грн. (547 040,20*3% річних); 12.03.2019-11.03.2020 - 16 411,20 грн. (547 0 40,20*3% річних); 12.03.2020-11.03.2021 - 16 411,20 грн. (547 040,20*3% річних); 12.03.2021-23.02.2022 (349 днів) - 15 691,81 грн. (547 040,20 * 3% річних/365 *349), що разом складає 81 336,61 грн. Індекс інфляції нараховуються за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягають лише в межах строку позовної давності, який ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. Розрахунок індексу інфляції (ст.625 ЦК України) за порушення зобов`язання з повернення кредиту в сумі 547 040 грн. 20 коп. за період з 12.03.2017 - 23.02.2022 розраховується за формулою (інфляційні нарахування) = (сума боргу) х (сукупний індекс інфляції) / 100% - (сума боргу), де: (сума боргу) - сума простроченого боргу; (сукупний індекс інфляції) - добутокщомісячних індексів за відповідним період. Сукупний індекс інфляції за період з 12.03.2017 - 23.02.2022 складає 151,165%, який враховано наступним чином. 101,80%х 100,90% 101,30%х 101,60% х 100.20% х 99,90% х 102,00% х 101,20% х 100,90% х 101,00% х 101,50% х 100,90%х 101,10% х 100,80% х 100,00% х 100,00% х 99,30%х 100,00% х 101,90% х 101,70% х 101,40% х 100,80% х 101,00% х 100,50% х 100,90% х 101,00 % х 100,70% х 99,50% х 99,40% х 99,70% х 100,70% х 100,70% х 100,10% х 99,80% х 100,20% х 99,70% х 100,80% х 100,80% х 100,30% х 100,20% х 99,40% х 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60%. Інфляційне нарахування на заборгованість в сумі 547 040,20 грн. за період з 12.03.2017 - 23.02.202. складає 279 893,11 грн.(547 040,20 грн.* 151,165%/100% - 574 040,20 грн. = 279 893,11) Таким чином 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню, складають 361 229(триста шістдесят одна тисяча двісті двадцять дев`ять) грн. 72 коп. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням зобов`язання у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 418,45 грн.

Outcome: approved