Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач АБ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.02.2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 008-2008-465, за умовами якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 106 983,00 доларів США. 12.03.2012 року Деснянським районним судом м.Києва було ухвалено рішення у справі № 2-31/12 про стягнення з відповідача на користь банку суму заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 1 166 057,07 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120,00 грн., а всього 1 167 877,07 грн. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 09.08.2012 року вказане рішення залишено без змін. 07.12.2012 року Деснянським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист, який неодноразово пред`являвся на виконання, на даний час перебуває на виконанні у приватного виконавця Лановенко Л.О. Як зазначає позивач, станом на дату подання позову вищевказане судове рішення не виконано, в зв`язку із чим на підставі ст.625 ЦК України відповідач має сплатити інфляційні втрати в розмірі 407 447,97 грн. та 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 102 459,45 грн. за період з 01.09.2019 року по 31.08.2022 року, а всього 509 907,42 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму, вказану суму, а також судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 12.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 09.11.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не надано жодної інформації щодо стадій виконання провадження, не пояснюється для суду про наявність підтвердження невиконання відповідачем зобов`язань та не надано доказів звернення позивача до виконавців та відповідача. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.12.2022 року визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.02.2023 року витребувано у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Лановенко Л.О. звіт про здійснені відрахування у виконавчому провадженні ВП [NUMBER] від 26.09.2019 року - боржник [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.06.2023 року витребувано в АТ «Універсал Банк» виписку з особового рахунку № [NUMBER] (№ [NUMBER] ) за кредитним договором №008-2008-465 від 28.02.2008 року, виданого [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.01.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи та достатність матеріалів, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 12.03.2012 року у справі № 2-31/2012 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 008-2008-465 від 28.02.2008 року в розмірі 1 166 057,07 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120,00 грн., а всього 1 167 877,07 грн. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 09.08.2012 року вказане рішення суду залишено без змін та набрало законної сили. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який з 18.09.2015 року по 18.06.2016 року перебував на примусовому виконанні у Деснянському РВ ДВС м.Києва, що підтверджується листом Деснянського РВ ДВС м.Києва ЦМУ МЮ (м.Київ) від 08.06.2023 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.02.2019 року видано дублікат вищевказаного виконавчого листа та поновлено строк його пред`явлення до виконання. З листа приватного виконавця виконавчого округу м.Кєва Лановенко Л.О. від 28.02.2023 року за вих. № 2536 вбачається, що у неї на примусовому виконанні перебуває вказаний виконавчий лист, у період з дня відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] (з 26.09.2019 року) приватним виконавцем не здійснювались стягнення за постановою про звернення стягнення на заробітну плату. Станом на 28.08.2023 рік за виконавчим провадженням стягнуто кошти в загальному розмірі 4596,61 грн., що розподілені приватним виконавцем відповідно до норм чинного законодавства. Приватний виконавець в листі вказала, що своєю заявою від 10.10.2019 року боржник [PERSON] зобов`язалась в добровільному порядку погашати заборгованість щомісячно в розмірі 2000,00 грн. Боржнику відомо про відкрите виконавче провадження, проте з 10.10.2019 року відповідно до заяви боржника кошти на депозитний рахунок виконавця не надходять, рішення боржником не виконується. Також, як вбачається з розрахунку заборгованості та меморіальних ордерів, за період з 12.03.2012 року по 31.08.2022 року в порядку виконання рішення суду боржником сплачено 28 359,26 грн. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що боржником рішення суду не виконується, грошові кошти не сплачуються, а тому наявні підстави для стягнення з боржника інфляційних втрат в розмірі 407 447,97 грн. та 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 102 459,45 грн. за період з 01.09.2019 року по 31.08.2022 року, а всього 509 907,42 грн. Сторона відповідача заперечувала проти позовних вимог, вважаючи, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування вимог. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. З огляду на матеріали справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення заборгованості на підставі судового рішення. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке на час звернення до суду з позовом не виконано, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Належних і допустимих доказів на спростування цих висновків суду стороною відповідача не надано. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Відповідно до позовної заяви та розрахунку заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 407 447,97 грн. та 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 102 459,45 грн. за період з 01.09.2019 року по 31.08.2022 року, а всього 509 907,42 грн., тобто за три роки, що передували зверненню до суду, що відповідає вищенаведеним висновкам Верховного Суду. Також, з даного розрахунку, а також меморіальних ордерів вбачається, що позивачем враховано погашення відповідачем заборгованості за період з 12.03.2012 року по 31.08.2022 року в загальному розмірі 28 359,26 грн., в тому числі за період з 08.11.2021 року в розмірі 672,39 грн., за період з 22.12.2021 року в розмірі 324,66 грн. Заперечення відповідача проти позову в цій частині відхиляються, оскільки відповідачем не доведено факту належного виконання нею судового рішення, сплати заборгованості за вказаний період в більшому розмірі, що могло б впливати на обчислення інфляційних втрат та 3 % річних. Суд зауважує, що саме на відповідача покладено обов`язок доказування щодо належного виконання зобов`язань. В той же час, при вирішенні питання щодо розміру суми, що підлягає стягненню, та періоду такого стягнення, суд звертає увагу на те, що в Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та який діє до цього часу. Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А відтак, враховуючи вищевикладене, розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних має здійснюватись за період з 01.09.2019 року по 23 лютого 2022 року. За підрахунками суду розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 213 138,29 грн., 3 % річних становить 84 879,69 грн., а всього 298 017,98 грн. і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 213 138,29 грн., 3 % річних в розмірі 84 879,69 грн., а всього 298 017,98 грн. за невиконання грошового зобов`язання за період з 01.09.2019 року по 23.03.2022 року, в решті вимог належить відмовити. Доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають, оскільки ці доводи є необґрунтовані і такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 3572, 01 грн.

Outcome: partial