Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Головко Ю.А. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В позовній заяві викладено наступну позицію. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2015 у справі №127/12287/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 09.10.2012 в розмірі 526\~000, грн.; стягнуто судові витрати в сумі 3\~897,60 грн.. 28.07.2015 в порядку примусового виконання рішення до Замостянського Відділу ДВС у м. Вінниці було подано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження №63505209. Станом на час звернення до суду із даним позовом жодних коштів з відповідача на користь позивача не стягнуто у зв`язку з відсутністю будь-якого доходу на території України, відсутності майна, на яке можливо звернути стягнення та фізичної відсутності відповідача на території України. Тобто, рішення суду не виконуються. З огляду на викладене, просить стягнути із відповідача 3% річних за період з 27.07.2020 по 27.07.2023 на загальну суму 47\~364,57 грн., інфляційні втрати за період з 01.08.2020 по 30.06.2023 в сумі 267\~327,94 грн. із наданням відповідних розрахунків, а також витрати на правову допомогу (а.с. 2-5). Представником відповідача [PERSON] адвокатом Покоєвичем А.О. подано письмові пояснення, в яких, посилаючись на норми п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, зазначає, що позовні вимоги за період з 24.02.2022 по 27.07.2023 не підлягають задоволенню. Тобто, період розрахунку для нарахування має становити з 27.07.2020 по 24.02.2022. З огляду на це частково заперечує проти позову, оскільки вимоги, що викладені позивачем у позовній заяві, є частково необгрунтованими та не підтверджені належними доказами (а.с. 41-42). Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 01.08.2023 цивільну справу передано за підсудністю до Вінницького районного суду Вінницької області в порядку ст. 31 ЦПК України (а.с. 12). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30.08.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 19). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.12.23 закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 39). В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Головко Ю.А. не з`явилися, представником позивача надіслано до суду заяву, в якій він просив розгляд справи проводити у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити (а.с. 52). Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Покоєвич А.О. в судове засідання, будучи повідомленими про день, час та місце його проведення, не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін. Відповідно до частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього\~Кодексу\~проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2015 у справі №127/12287/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 09.10.2012 в розмірі 526\~000,00 грн.. Рішення суду набуло законної сили 21.07.2015 (а.с. 7-8). Вказаний спір регулюється положеннями\~Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Предметом позовних вимог є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду. Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Також Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 08.11.2019 в справі № 127/15672/16-ц зазначила, що помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. На даний час рішення суду не виконане. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити збитки не припинилося, тому позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання. Такі ж висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20), від 17.02.2021 року у справі № 303/7132/18 (провадження № 61-8487св20). Оскільки відповідач продовжує порушувати грошове зобов`язання, а тому існують обґрунтовані підстави для стягнення з нього на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми боргу та інфляційні втрати. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, що і сторонами не заперечується. Інших підстав, що б свідчили про припинення між сторонами грошового зобов`язання, судом не встановлено. Доводи представника відповідача про необхідність застосування положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України з урахуванням правовідносин у даній справі, а саме, стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання виниклого на підставі судового рішення, на думку суду правового значення не мають, оскільки дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України поширюється на всі види кредитних позик і боргових зобов`язань. Однак, не розповсюджується на інші види зобов`язань, зокрема невиконання рішення суду. Відтак, за встановлених судом обставин, позивач [PERSON] має право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання. Суд погоджується з наданим розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, який не спростований відповідачем та на підставі викладеного, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 47\~364,57 грн. та інфляційні втрати в розмірі 267\~327,94 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволених вимог позивача в повному обсязі, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3\~146,92 грн. за подання позовної заяви позивачем і підлягають стягненню в користь позивача. Відповідно до ст.ст. 3, 11, 15, 509, 526, 524, 533, 534, 535, 625 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 102, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

Outcome: approved