Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про розірвання договору оренди та зобов`язання вчинити дії - звільнити орендоване приміщення. У своїй позовній заяві просили суд зобов?язати Фізичну особу член НСХУ [PERSON] звільнити орендоване підвальне приміщення загальною площею 59,9 кв.м в будинку [ADDRESS] . Свою позовну заяву обґрунтували тим, що 28.11.2017 між Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією та Фізичною особою - членом НСХУ [PERSON] , а також Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» було укладено Договір № 732/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, відповідно до якого [PERSON] приймає в оренду нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться на [ADDRESS] , для розміщення майстерні художника, який є членом національної творчої спілки. Відповідно до Договору оренди нежитлове приміщення площею 59,9 кв.м в будинку [ADDRESS] , було передане Позивачем в орендне користування Відповідачу. На виконання пл. 9.7. п. 9 договору оренди, листом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.12.2020 за вих. №109/04/45-8786 Орендаря було попереджено про необхідність передачі нежитлового приміщення по акту приймання-передачі підприємству - балансоутримувачу. З метою врегулювання договірних відносин в досудовому порядку 08 березня 2023 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 03.03.2023 №109-1055 попередила Відповідача про необхідність звільнити нежитлове приміщення та про наслідки відмови від виконання даної вимоги. Всі листи та претензії залишились без реагування. Ухвалою суду від 16 січня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача через канцелярію суду подав клопотання по розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали просили ухвалити заочне рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, право подачі відзиву не скористався. Третя особа у судове засідання своїх представників не направили. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що 28 листопада 2017 року між Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією (Орендодавець), Фізичною особою - членом НСХУ [PERSON] (Орендар), а також Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (Підприємство - Балансоутримувач) за погодженням постійної комісії Київради з питань власності, протоколи від 02.02.2017 № 40 та від 01.08.2017 № 59, на підставі розпоряджень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.02.2017 № 115 та від 29.08.2017 № 543 було укладено Договір № 732/1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - Договір оренди), відповідно до якого [PERSON] (в подальшому - Відповідач) приймає в оренду нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться на [ADDRESS] , для розміщення майстерні художника, який є членом національної творчої спілки. Відповідно до пп. 2.4 п. 2 Договору оренди орендар вступає в строкове платне користування об?єктом у термін, указаний у цьому Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі об?єкта. Відповідно до Договору оренди нежитлове приміщення площею 59,9 кв.м в будинку [ADDRESS] , було передане Позивачем в орендне користування Відповідачу. Як вбачається з доданих до позовної заяви документів, підтвердженням приймання орендарем вищевказаного нежитлового приміщення є акт про фактичне використання нежилого приміщення від 28.11.2017. Зазначений акт підписаний уповноваженими сторонами договору оренди без зауважень і застережень. Пп. 9.1 п. 9. Договору оренди встановлено, що договір укладений з моменту підписання його сторонами і діє з 28.11.2017 року до 26.11.2020 року. Разом з цим, згідно з пп. 9.4. п. 9 Договору оренди «Договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено...». Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, що діяв на момент укладення договору, а також згідно пп. 4.2.20 п. 4 договору, Орендар зобов?язаний після припинення дії цього договору протягом 3 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі підприємству-балансоутримувачу. Акт приймання-передачі об?єкта підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством -балансоутримувачем. У разі невиконання цього пункту орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати. Згідно пп. 9.7. п. 9 договору оренди у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід?ємною частиною цього договору. На виконання пл. 9.7. п. 9 договору оренди, листом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.12.2020 за вих. №109/04/45-8786 Орендаря було попереджено про необхідність передачі нежитлового приміщення по акту приймання-передачі підприємству - балансоутримувачу. 01 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX (далі - Закон), який суттєво змінює умови передачі в оренду майна, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п?ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені. За змістом наведених норм, із закінченням строку договору оренди, на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов?язання за цим договором, що мас відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов?язків під час дії договору тощо), однак не зумовлюе продовження дії договору в цілому або тих його умов, що не були виконані сторонами. З матеріалів справи вбачається, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 25.07.2022 № 109-3124 повідомляла [PERSON] про необхідність звільнити нежитлове приміщення. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 N? 483 затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, яким передбачено «продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках. ». З метою врегулювання договірних відносин в досудовому порядку 08 березня 2023 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 03.03.2023 №109-1055 попередила Відповідача про необхідність звільнити нежитлове приміщення та про наслідки відмови від виконання даної вимоги. Крім того, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» листом від 25.08.2023 за № 550/вих направило претензію на адресу Відповідача з трьома оригінальними підписаними примірниками актами приймання-передачі для повернення нежитлового приміщення в добровільному порядку. Всі листи та претензії залишились без реагування. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Частиною 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб?єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об?єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об?єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до статті 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 N? 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Серед них повноваження щодо управління майном, переданим в установленому порядку до сфери управління відповідної районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», районні в місті Києві державні адміністрації здійснюють захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва, відносно майна, яке передане їм до сфери управління. Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник може реалізовувати своє право на власний розсуд. Тобто, лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб?єктів. Право володіння, користування та розпорядження майном, згідно із положеннями статті 317 ЦК України, належить власникові майна, а право володіння, відповідно до статті 398 ЦК України, виникає на підставі договору із власником або особою, якій майно було передано власником, а також з інших підстав, установлених законом. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов?язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1-3 ст. 763 ЦК України та ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір найму укладається на строк, встановлений договором. Законом можуть бути встановлені максимальні граничні строки договору найму окремих видів майна. Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов?язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до ст.ст. 24, 25 Закону, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, у разі припинення договору оренди орендар зобов?язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди. Відповідно до ст.ст. 629, 525, 526 ЦК України, згідно ст. 193 ГК України, договір є обов?язковим для виконання сторонами. суб?єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов?язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов?язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно з частинами 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відтак, Відповідач використовує об?єкт оренди всупереч умовам договору оренди, що призводить до недоотримання коштів до міського бюджету, втрат підприємства - балансоутримувача, пов?язаних з утримуванням будинку та своїми діями перешкоджає використанню всього комплексу правомочностей власника, щодо володіння, користування, розпорядження нерухомим майном. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З огляду на викладене, Відповідач зобов?язаний звільнити нежитлове приміщення площею 59,9 кв.м в будинку [ADDRESS] . Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 229, 230, 355, 368, 369, 626, 627, 628, 635, 657 ЦК України,

Outcome: approved