Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить зняти арешт ( припинити обтяження ) з майна [PERSON] , а саме частини квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника б/н від 21 червня 2002 року Державної виконавчої служби Голосіївського району м.Києва. Посилається в позові на те, що 13 липня 2023 року [PERSON] склала заповіт, яким належну їй картиру [ADDRESS] заповідала йому. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті він звернувся до приватного нотаріуса для оформлення спадщини, однак під час підготовки до видачі Свідоцтва про право на спадщину йому було повідомлено про наявність арешту на майно померлої. Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що арешт на кладено на частину квартири реєстратором: Другою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Державної виконавчої служби Голосіївського району від 21 червня 2002 року. Отримати будь-яку інформацію щодо причин накладення арешту на майно з`ясувати не вдалося, оскільки листом від 10 серпня 2023 року Голосіївський відділ державної виконавчої служби повідомив, що ідентифікувати вказане обтяження неможливо, та було рекомендовано звернутися до суду. З урахуванням того, що іншим чином вирішити вказаний спір неможливо, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 30 серпня 2023 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам була направлена копія ухвали про відкриття провадження, відповідачу копія позовної заяви з додатками при зверненні позивача до суду. Відповідно до с.187 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву. Відповідач своїм правом не скористася, відзив на позов не подав. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка була власником квартири [ADDRESS] . 13 липня 2023 року померла склала заповіт, яким належну їй на праві власності квартиру заповідала позивачу. З інформації в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 серпня 2023 року вбачається, що 08 жовтня 2004 року реєстратором - Другою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження на частину вказаної квартири на підставі постанови б/н від 21 червня 2002 року Державної виконавчої служби Голосіївського району, власником якої була [PERSON] . З листа Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 28 червня 2023 року вбачається, що виконавчий лист №2-2353, виданий Голосіївським районним судом м.Києва 15 серпня 1998 року, про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 684, 51 грн., на виконанні не перебуває. Для вирішення питання про зняття арешту з майна рекомендовано звернутися до суду. ( а.с. 13 - 21 ) Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В свою чергу, з точки зору ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. від 06 вересня 2023 року вбачається, що нею 27 липня 2023 року за заявою позивача заведена спадкова справа № 12/2023, яка зареєстрована в спадковому реєстрі за № 71004620. Позивач є єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] . З урахуванням того, що позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, з часу відкриття спадщини він має право на спадкове майно. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Як відомо з матеріалів справи виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2353, виданого Голосіївським районним судом м.Києва 15 серпня 1998 року, про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 684, 51 гр.,було відкрите державним виконавцем під час дії Закону №606-XIV. Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За змістом ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно зі ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч.1 цієї статті випадках. Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. На момент звернення позивача до суду порядок зняття виконавцем арешту з майна божника був визначений Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII. Частиною 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII визначено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Згідно з ч. 5 цієї статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, законом не передбачено підстав для зняття виконавцем арешту майна у виконавчому провадженні, яке знищено за термінами зберігання. Відповідно до ст. 129 Конституції України виконання судового рішення є обов`язковим. Згідн інформації Голосіївсього відділу державної виконавчої служби відповідно до даних з Автоматизованої системи виконавчого провадження відкриті виконавчі провадження, в тому числі щодо примусового стягнення з [PERSON] боргу за виконавчим листом №2-2353, виданим Голосіївським районним судом м.Києва 15 серпня 1998 року, відсутні. Проте, згідно з інформаційною довідкою від 10 серпня 2023 року 08 жовтня 2004 року зареєстрований арешт нерухомого майна, а саме частини квартири на підставі постанови б/н від 21 червня 2022 року Державної виконавчої служби Голосіївського району, власником якої була [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13 липня 2022 року в справі № 2/0301/806/11,застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід, не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Верховний Суд зазначає, що зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, визначене в ст.2 ЦПК України, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З урахуванням приведеного вище суд вважає, що наявність протягом тривалого часу, а саме більше 19 років, нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Outcome: approved