Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

10.11.2023 шляхом направлення поштового відправлення (яке надійшло до суду 07.02.2024) директор ТОВ «ФК «Паріс» [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , яким просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 30.09.2019 №10335855 у загальному розмірі 36536,48 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18156,24 грн., заборгованості за процентами в сумі 4125,17 грн.; заборгованості за комісією в сумі 11538,45 грн.; 3% річних за користування кредитним коштами за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 в сумі 494,79 грн.; інфляційних витрат за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 в розмірі 2221,83 грн. Окрім того, просив стягнути з відповідача на їх користь витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн. В обґрунтування позову посилався на не належне виконання відповідачкою взятого на себе зобов`язання. Ухвалою судді від 08.02.2024 справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 06.03.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Мартинюк М.Р. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому частково визнала заявлені позовні вимоги. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що сторонами не погоджено всіх істотних умов договору. Повідомила, що додана до матеріалів позовної заяви, Публічна пропозиція не містить підпису відповідачки, а тому не може вважати частиною кредитного договору від 30.09.2019. Вважає, що позовна вимога про стягнення щомісячної комісії задоволенню не підлягає з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», оскільки дана вимога є нечіткою з огляду на відсутність переліку послуг за які сплачується відповідна комісія та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, що призводить до завдання шкоди споживачеві. За такого, вимога про стягнення комісії є несправедливою, що свідчить про її нікчемність. А тому вимога про стягнення комісії в сумі 11538,45 грн. не підлягає задоволенню. Водночас, на погашення щомісячної комісії відповідачкою було сплачено 6153,84 грн., які підлягають зарахуванню на погашення грошових зобов`язань в порядку ст. 534 ЦК України в наступному порядку: в рахунок погашення заборгованості за процентам в сумі 4125,17 грн. (6153,84 грн. (сума сплаченої відповідачкою комісії) 4125,17 грн. (сума заявлених вимог) залишок становить 2028,67 грн.; за основною сумою заборгованості за кредитом в сумі 2028,67 грн. (18156,24 грн. (заборгованість за тілом кредиту) 2028,67 грн. (сплачена відповідачкою комісія) залишок становить 16127,57 грн. З урахуванням часткового погашення відповідачкою кредиту за рахунок комісії, заборгованість за кредитним договором становить 16127,57 грн. (тіло кредиту). Окрім того, заперечувала щодо стягнення з відповідачки 18% річних на виконання вимог п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції. Вважає, що прострочення виконання зобов`язання сторонами не погоджено з огляду, на відсутність приєднання відповідачки до даної пропозиції, тому застосуванню підлягають вимоги ст. 625 ЦК України, тобто, з урахуванням 3% річних від простроченої суми, що становитиме 235,95 грн. Також представником відповідача у відзиві було здійснено перерахунок інфляційних витрат за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 виходячи із суми заборгованості відповідачки, яка визнається стороною відповідача, в розмірі 17423,04 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 16127,57 грн. та 3% річних в сумі 235,95 грн. Що на думку, представника відповідача становитиме 1279,91 грн. За такого просила про часткове задоволення позову в сумі 17423,04 грн., з яких: заборгованість за тілом в сумі 16127,57 грн.; 3% річних в розмірі 235,95 грн.; інфляційні витрати в розмірі 1059,52 грн. 07.03.2024 представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій заперечував доводам сторони відповідача. В обґрунтування позиції зазначив, що підписана відповідачем заява-договір №1035855 від 30.09.2019 містить всі істотні вимоги, в тому числі строк дії кредиту, процентну ставку, разову комісію при видачі кредиту, щомісячну комісію за супроводження кредиту. До того ж, Додаток №1 до даного договору містить вичерпну інформацію щодо графіку платежів та розрахунок загальної вартості кредиту. Наголосив на тому, що стороною відповідача надані належні та допустимі докази на підтвердження приєднання відповідачки до публічної пропозиції. Окремо зазначив, що умовами заяви-договору від 30.09.2019 передбачена сплата щомісячної комісії за супроводження кредиту, порядок нарахування якої визначено п. 7.5.2, п. 7.5.3 Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затвердженою Рішенням Правління АТ «РВС Банк», протокол №01022019/1 від 01.02.2019, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 12 закону України «Про споживче кредитування». В спростування тверджень сторони відповідача про нарахування їй 18% річних згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України та інфляційних витрат посилався на наданий у відповіді на відзив розрахунок інфляційних витрат та 3% річних. З огляду на вищевикладене, наполягав на обґрунтованості заявлених позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача просила про розгляд справи за їх відсутності. Заявлені позовні вимоги визнала частково у відповідності до наданих у відзиві пояснень. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30.09.2019 між АТ «РВС Банк» та [PERSON] шляхом підписання Заяви-Договору про надання банківської послуги укладено договір №1035855 про надання споживчого кредиту, за яким остання отримала 25641,03 грн. кредитних коштів. Строк дії договору 24 місяці, процентна ставка 18 % річних, тип ставки фіксована, комісія при видачі кредиту - 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3 % від суми наданого кредиту (арк. справи 15). В Додатку №1, який є невід`ємною частиною вищенаведеної Заяви-Договору, визначається такі деталі: складові загальної вартості кредиту, графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків (процентів) за його користування, суми комісійної винагороди та інші платежі за Договором. Також, зі змісту даної Заяви-Договору вбачається, що [PERSON] підписанням цієї Заяви-Договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до умов Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» (арк. справи 4-14) на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб на приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК». З умовами договору ознайомлена та зобов`язується самостійно відстежувати всі зміни, які будуть вноситися до Договору. Окрім того, 30.09.2019 АТ «РВС БАНК» та відповідачкою було підписано паспорт споживчого кредиту, який містить детальну інформацію щодо істотних умов кредитного договору (арк. справи 17). Факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером №5479 від 30.09.2019 та меморіальним ордером №5480 від 30.09.2019. 30 серпня 2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за яким первісний кредитор відступив позивачу вимоги, у тому числі за договором, укладеним з [PERSON] на загальну суму 33819,86 грн., яка складається з: 18156,24 грн. заборгованості за тілом кредиту, 4125,17 грн. заборгованості за процентами та 11538,45 грн. заборгованості за комісією. Зі змісту позовної заяви вбачається, що в зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 06.11.2023 виникла заборгованість у розмірі 33819,86 грн., з яких 18156,24 грн. заборгованість за тілом кредиту, 4125,17 грн. заборгованість за процентами, 11538,45 грн. заборгованості за комісією, 2221,83 грн. інфляційних втрат, нарахованих за правилами частини другої статті 625 ЦК України за період з 30.08.2021 по 23.02.2022, та 494,79 грн. - 3% річних. 31.08.2021 ТОВ «ФК «Паріс» направили цінним листом з вкладенням на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання за Заявою-Договором №1035855 від 30.09.2019 протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Укладений між сторонами кредитний договір не містить умов, відповідно до яких банк мав би право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині, а тому, згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», в разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. З огляду на вказане та враховуючи зазначені вище норми законодавства, суд приходить до висновку про виникнення кредитних правовідносин на підставі підписаного сторонами кредитного договору, неналежне виконання позичальником умов договору та виникнення кредитної заборгованості у [PERSON] , про яку було достеменно відомо. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості, суд виходить з наступного. Так, згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). З матеріалів справи вбачається, що паспортом споживчого кредитування та Заявою-Договором №1035855 від 30.09.2019 визначено сплату комісій: разової при видачі кредиту у розмірі 641,03 грн. та щомісячної комісії за супроводження кредиту у розмірі 769,23 грн. (а.с. 17). Тобто АТ «РВС БАНК» фактично встановлено сплату комісії, не зазначивши за які саме послуги ця комісія сплачується позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій, за які позикодавцем нараховувалася комісія, матеріали справи не містять. Натомість частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід. Отже, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, пункти про нарахування разової комісії при видачі кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту є нікчемними. За такого, нарахування банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості є неправомірними, а відтак банк не має права й вимагати її сплати. Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованості, зі сплачених [PERSON] коштів на погашення кредитної заборгованості, позикодавцем вони зараховувалися на рахунок погашення комісії, а саме: 31.10.2019, 02.12.2019, 08.01.2020, 31.01.2020, 02.03.2020, 31.03.2020, 30.04.2020, 01.06.2020 по 769,23 грн., на загальну суму 6153,84 грн. (арк. справи 38). Умовами договору не встановлено черговості погашення кредитної заборгованості, а відтак за положеннями статті 534 ЦК України у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються проценти і неустойка,у третю чергу основна сума боргу. За положеннями статі 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Таким чином, сплачена сума комісії підлягає зарахуванню в першу чергу на погашення процентів. Отже, сума нарахованих позикодавцем процентів за користування кредитними коштами в розмірі 4125,17 грн. підлягає погашенню за рахунок сплаченої відповідачкою комісії (6153,84 грн. (сума сплаченої відповідачкою комісії) 4125,17 грн. (заборгованість за процентами) = 2028,67 грн.). А залишок суми в розмірі 2028,67 грн. підлягає зарахуванню до заборгованості за тілом кредиту, що призведе до зменшення заборгованості відповідачки за тілом кредиту до 16127,57 грн. (18156,24 грн. (заборгованість за тілом кредиту) - 2028,67 грн. (залишок сплаченої відповідачкою комісії). З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ПАРІС» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16127,57 грн., та як наслідок, часткове задоволення даної позовної вимоги. Позовна вимога ТОВ «ФК «ПАРІС» про стягнення заборгованості за процентами, не підлягає задоволенню внаслідок застосування судом наслідків нікчемності вимоги Заяви-Договору №1035855 від 30.09.2019 про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією. Так, за рахунок попередньо сплачених [PERSON] грошових коштів спрямованих на погашення комісії, відбулося повне погашення заборгованості за процентами. Також з огляду на вищевикладені підстави та нікчемність положень кредитного договору про нарахування разової комісії при видачі кредиту та щомісячної комісії за супроводження кредиту, позовна вимога ТОВ «ФК «ПАРІС» про стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією у розмірі 11538,48 грн. також не підлягає задоволенню. Окрім того, суд приходить до переконання про те, що наявну в матеріалах справи Публічну пропозицію АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 04.02.2019 (арк. справи 4 -14) не можна розцінювати як частину Договору №1035855 від 30.09.2019 з огляду на наступне. Так, положеннями Заяви-Договору встановлено, що [PERSON] підписанням цієї Заяви-Договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до умов Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» (арк. справи 4-14) на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб на приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК». З умовами договору ознайомлена та зобов`язується самостійно відстежувати всі зміни, які будуть вноситися до Договору. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданою суду Публічною пропозицією АТ «РВС Банк» було ознайомлено відповідачку та вона погодилася з ними підписуючи кредитний договір №1035855 від 30.09.2019. Крім того, додана до позову Публічна пропозиція АТ «РВС Банк» не підписана відповідачем, а роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тому відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем первісний кредитор АТ «РВС БАНК» дотримав вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 04 вересня 2019 року (справа №382/1131/18, провадження №61-4057ск19). Тому, суд вважає, що Публічна пропозиція АТ «РВС Банк», які містяться в матеріалах даної справи та не містить підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору №1035855 від 30.09.2019. Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «ФК «ПАРІС» про стягнення з відповідачки 3% річних за користування кредитними коштами та інфляційних витрат за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 суд виходить з наступного. Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Окрім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеною в Постанові від 19.05.2022 по справі №127/17882/15-ц, стягнення інфляційних витрат та 3% річних здійснюється на підставі їх нарахування на суму боргу. Виходячи із часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ПАРІС» в розмірі 16127,57 грн. (тіло кредиту), судом було перевірено розрахунок 3% річних за користування кредитними коштами та інфляційних витрат за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 наданий представником відповідачки адвокатом Мартинюк М.Р. (арк. справи 65, 66) та зроблено висновок про правильність визначених у ньому сум та наявності у відповідачки заборгованості з 3% річних за користування кредитним коштами в сумі 235,95 грн. та інфляційних витрат в сумі 1059,52 грн. \~ \~ \~ \~За такого, суд приходить до висновку про стягнення 3% річних за користування кредитними коштами та інфляційних витрат за період з 30.08.2021 по 23.02.2022, частково задовольнивши позовні вимоги ТОВ «ФК «ПАРІС» в цій частині. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку в про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ПАРІС» в розмірі 17423,04 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16127,57 грн.; з 3% річних за користування кредитним коштами за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 в сумі 235,95 грн. та інфляційні витрати за період з 30.08.2021 по 23.02.2022 в сумі 1059,52 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 1280,00 грн. (17423,04 грн. сума задоволених вимог х 100% : 36536,48 грн. - сума заявлених вимог = 47,69%; 47,69% х 2684,00 грн. сума заявлених вимог: 100% = 1280,00 грн.).

Outcome: partial