Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що з жовтня 2022 року він почав проживати з відповідачем, а 14.02.2004 було між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14.02.2004, видане виконкомом Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, актовий запис 04. В подальшому у сторін народилася спільна донька. 14.12.2018 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбу було сторонами було придбано нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку. Земельну ділянку розділено на дві частини. В подальшому, на вільній земельній ділянці було збудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано новий будинок, який отримав поштову адресу [ADDRESS] . 21.04.2017 між сторонами було укладено п`ять правочинів, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул Оксаною Володимирівною: шлюбний договір; договір дарування 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] ; договір дарування 1/2 частки домоволодіння [ADDRESS] ; договір дарування 1/2 частки земельної ділянки 3222486201:01:038:5303 загальною площею 0,0748 га; договір дарування 1/2 частки земельної ділянки 3222486201:01:038:5304 загальною площею 0,0413 га. Позивач зазначив, що він не приймав участі в розробці шлюбного договору, з його текстом не був ознайомлений, про наслідки шлюбного договору попереджений не був. Шлюбний договір був ним підписаний, оскільки він вважав, що підписує договір дарування. Позивач просив суд визнати недійсними означені правочини з тих підстав, що шлюбний договір поставив позивача у вкрай невигідне матеріальне становище (ч.\~3\~ст.\~93 СК України), підстав введення сторони в оману (ч.1 ст. 230 ЦК України) та частини першої-третьої ст. 203 ЦК України за якими зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судові витрати покласти на відповідача. 06.07.2021 ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва дану справу було передано на розгляд Києво-Святошинському районному суду Київської області. 16.08.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 20.10.2021 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву за вх. № 45850, відповідно до якого позовні вимоги не визнав. Вважала, що оспорювані правочини не порушують прав та інтересів позивача, укладені відповідно до вимог закону, а тому не можуть бути визнані недійсними. Так, шлюбний договір, який оспорюється не містить та не запроваджує жодних дискримінаційних умов про безумовну передачу усього майна одному із подружжя, а лише закріплює правовий режим майна у відповідності до чинного законодавства. Стверджувала, що позивачем не на підставі належних і допустимих доказів не доведено позовні вимоги. Просила суд відмовити у задоволені позову. 02.12.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив у якому навів хронологію подій та додаткову аргументацію своєї позиції, наполягав на задоволенні позову. 19.01.2022 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, доповнивши заявлені позовні вимоги вимогою про встановлення факту окремого проживання [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 06 квітня 2017 року по 14 січня 2019 року, тобто до набрання чинності рішенням Дніпровського районного суду міста Києва про розірвання шлюбу між сторонами. Так позивач зазначив, що сторони припинили шлюбні відносини навіть раніше 06.04.2017, що підтвердила сама відповідач, як вбачається із копії позовної заяви про розірвання шлюбу. 20.01.2022 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено заяву про відвід судді, цивільну справу передано до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області для повторного автоматичного розподілу справи в порядку ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 24.01.2022 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області дану справу прийнято до провадження судді Волчка А.Я. 25.01.2022 до суду надійшла заява позивача про відвід всього складу суду, яка ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.01.2022 повернута заявнику без розгляду. 28.01.2022 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву позивача про забезпечення позову залишено без задоволення. 04.07.2022 розпочато підготовче провадження, задоволено клопотання про допит свідків, в тому числі і позивача. 09.11.2022 задоволена заява позивача про збільшення позовних вимог, доповнивши позов про встановлення факту окремого проживання сторін, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 06 квітня 2017 року по 14 січня 2019 року. 09.11.2022 постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 20.02.2023 в судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Браніцький О.М., проти вимог заперечував з підстав викладених у відзиві. В подальшому суд заслухав свідків та додаткові пояснення сторін. Позивач [PERSON] подав через канцелярію суду заяву за вх.№14660 від 22.03.2024 разом із письмовими дебатами про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Браніцький О., подав через канцелярію суду заяву від 22.03.2024 про розгляд справи без їх участі, проти позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити. В судове засідання сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 14 лютого 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у виконкомі Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, актовий запис № 04. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.\~Києві 03 серпня 2004 року). 14 грудня 2018 року ухвалено рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/16930/18 про розірвання шлюбу між сторонами. Вказане рішення суду набрало законної сили 15 січня 2019 року. Вищезазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2004 року по 15 січня 2019 року. Під час перебування у шлюбі, 19 жовтня 2012 року сторонами по справі було придбано домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованого за № 2554. Відповідно до п. 1 даного договору закріплено, що [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожен домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . 30 жовтня 2012 року було зареєстровано право власності на 1/2 частку домоволодіння за [PERSON] , згідно витягу про державну реєстрацію прав №\~36039154. 30 жовтня 2012 року було зареєстровано право власності на 1/2 частку домоволодіння за [PERSON] , згідно витягу про державну реєстрацію прав №\~36039114. 19 жовтня 2012 року сторонами по справі було також укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрований за № 2559. За умовами договору [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожен без визначення меж між ними земельну ділянку площею 0,1158 га, із кадастровим номером 3222486201:01:038:0063, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку. На Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 906817 на зворотній стороні приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. 19 жовтня 2012 року вчинено напис, про перехід права власності на земельну ділянку в рівних частках до [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав № 2027532 від 04 квітня 2013 року право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:038:0063 зареєстровано за [PERSON] . Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав № 2026869 від 04 квітня 2013 року право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:038:0063 зареєстровано за [PERSON] . Суд, оцінивши наведені докази прийшов до висновку, що домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 3222486201:01:038:0063 придбані [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки права власності), а відтак, на дане майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. В подальшому сторони здійснили поділ земельної ділянки із кадастровим номером 3222486201:01:038:0063 на дві окремі земельні ділянки: земельну ділянку з кадастровим номером 3222486201:01:038:5304 площею 0,0413 га та земельну ділянку з кадастровим номером 3222486201:01:038:5303 площею 0,0745 га. Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.03.2017 року № 82384125 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку земельної ділянки 3222486201:01:038:5304 загальною площею 0,0413. Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.03.2017 року № 82383530 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку земельної ділянки 3222486201:01:038:5304 загальною площею 0,0413. Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2017 року № 84862526 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:038:5303 загальною площею 0,0745 га. Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2017 року № 84862212 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку земельної ділянки 3222486201:01:038:5303 загальною площею 0,0745 га. Отже, земельні ділянки із кадастровими номерами 3222486201:01:038:5303 та 3222486201:01:038:5303 також перебували у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (по 1/2). На земельній ділянці з кадастровим номером 3222486201:01:038:5303 площею 0,0745 га сторонами було збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок. Згідно рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 119 від 11.04.2017 року збудованому житловому будинку була присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] . Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 84923755 від 12.04.2017 за [PERSON] було зареєстровано права власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №\~84923947 від 12.04.2017 за [PERSON] було зареєстровано права власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . 06 квітня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано за [PERSON] . 21\~квітня 2017\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] було\~укладено:\~шлюбний договір,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Києво-Святошинського\~районного нотаріального\~округу Ракул\~О.В.,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 1161;\~договір дарування\~1/2\~частки житлового\~будинку, що розташований в [ADDRESS] ,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Києво-Святошинського\~районного нотаріального\~округу Ракул\~О.В.,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№1162;\~договір дарування\~1/2\~частки домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В., зареєстрований в реєстрі за №1168; договір дарування 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:038:5303 площею 0,0745, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В., зареєстрований в реєстрі за №\~1165; договір дарування 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:038:5304 площею 0,0413, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В., зареєстрований в реєстрі за №\~1171. Позовною вимогою позивача, з-поміж інших, є визнання недійсним шлюбного договору, укладеного 21.04.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Ракул О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1161. Позивач, як окрему підставу визнання недійсним шлюбного договору, укладеного 21.04.2017, посилався на ч. 4 ст. 93 Сімейного кодексу України (далі СК України). Згідно з частинами першою, дев`ятою ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, ч.3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже, принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 СК України. Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом. Згідно ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, як вбачається із ст. 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Суд вважає, що категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої ст. 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права. Сторонами були узгоджені умови шлюбного договору, які визначають правовий режим майна подружжя. Так, згідно п. 3 шлюбного договору все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте. Відповідно до п. 5 шлюбного договору у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні Чоловіку або Дружині, вважаються особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте. Отже, внаслідок укладення шлюбного договору позивач не опинився у надзвичайно невигідному матеріальному становищі. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти та обставини, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений позивачем під впливом обману з боку [PERSON] , та внаслідок укладення якого позивач опинився у надзвичайно невигідному матеріальному становищі, тому позовна вимога про визнання недійсним шлюбного договору не підлягає задоволенню. Звертаючись до суду із даною позовною заявою, [PERSON] вказував, що договори дарування від 21.04.2017 було укладено під впливом помилки та внаслідок обману зі сторони відповідача. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Згідно зі ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман це певні навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть, і саме позивач, як сторона, що діяла під впливом обману, має довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обману і сам факт обману. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18, від 28 квітня 2020 року в справі №\~263/16688/17, від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц, і від 17 лютого 2022 року в справі №\~307/3807/19. Згідно з ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд вважає, що правові підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів, як таких, що вчинені внаслідок обману чи під впливом помилки відсутні, оскільки [PERSON] належними та допустимими доказами не довів, що обман мав місце та/або укладення шлюбного договору та договорів дарування відбулося під впливом помилки, у зв`язку з обманом зі сторони [PERSON] . Позовна вимога [PERSON] про встановлення факту окремого проживання сторін, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 06 квітня 2017 року по 14 січня 2019 року, також не була доведена позивачем під час розгляду справи по суті. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано жодних доказів, які б давали можливість суду встановити факт окремого проживання сторін у період 06 квітня 2017 року по 14 січня 2019 року. Суд критично ставиться до показів позивача, як свідка, адже йому він заінтересований відображати події на свою користь. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки обставини, що стосуються даного спору стали їм відомі зі слів позивача [PERSON] . Жодний із свідків не був присутній під час укладення оспорюваних правочинів. Аналізуючи покази свідків, суд зазначає, що вони носять у цілому загальний характер і не містять посилань на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Окремо суд звертає увагу, що із оспорюваних правочинів вбачається, що при їх укладені сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст правочинів відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Також слід зазначити про те, що текст кожного оспорюваного правочину викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач власноруч зазначив своє ім`я, прізвище, по-батькові та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст кожного договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення оспорюваних договорів. Щодо інших тверджень сторін по справі, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені судом та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed