Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Дмитренко О.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року у справі №760/7677/17-ц шлюб, зареєстрований 16 вересня 2011 року між сторонами було розірвано, оскільки встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім?ї, адже починаючи з квітня 2014 року, з моменту переїзду відповідача на постійне місце проживання до АР Крим та прийняття російського громадянства, сторони перестали підтримувати подружні стосунки, ведення домашнього господарства, проживають окремо. Таким чином, починаючи з квітня 2014 року, [PERSON] ні зі [PERSON] , ні зі [PERSON] не спілкується. Тобто, з моменту переїзду на постійне місце проживання в АР Крим відповідач взагалі не спілкується з дитиною - [PERSON] , жодної участі у її вихованні не приймає. відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами [PERSON] , станом здоровця, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, взагалі не надає матеріальної допомоги на її утримання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не створює умов для отримання нею освіти. Крім того, достовірно знаючи про тяжку ситуацію та небезпеку, яка загрожувала дитині через військову агресію РФ проти України, у тому числі на території міста Києва та Київської області, відповідач навіть не зв`язався з донькою, щоб поцікавитися про її стан. Покликаючись на невиконання відповідачем покладених на нього батьківських обов`язків, позивач просить позбавити його батьківських прав відносно їх малолітньої дитини. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2023 року для розгляду визначено суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року вказану справу було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 26 січня 2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , 2012 року народження, № 108-1114 від 24 січня 2024 року. Протокольною ухвалою суду від 18 березня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання, призначене на 29 квітня 2024 року, позивач не з`явилась, однак від представника позивача - адвоката Вальчук Н.С. надійшла заява про розгляд справи без її участі, вказала, що позовні вимого підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному сайті Солом`янського районного суду м. Києва, однак причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Солом`янського служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, до того ж, від неї до суду надійшла заява, в якій вона просила проводити розгляд справи за відсутності служби. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що 16 вересня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1533. За час перебування у шлюбі у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 січня 2013 року. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року у цивільній справі №760/7677/17-ц шлюб між сторонами було розірвано. З моменту розірвання шлюбу донька [PERSON] постійно проживає з матір`ю - [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Як стверджує позивач, з квітня 2014 року відповідач [PERSON] переїхав на постійне місце проживання в АР Крим, де отримав паспорт громадянина РФ, й з того часу з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям та інтересами, участі у її вихованні не приймає, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків. А тому просила позбавити його батьківських прав щодо його доньки [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Частиною першою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (ч.1 ст.5 СК України). Аналогічне положення закону закріплено в ч.3 ст.51 Конституції України, згідно якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ч. 3 ст. 5 СК України). Згідно ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений також ч.2 ст.150 СК України. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частин 1-5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав визначені у статті 164 СК України. Пунктом другим частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у постанові від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно довідки №144 від 11 квітня 2023 року, виданої Гімназією «Міленіум» №318 м. Києва, [PERSON] навчається в 4-Б класі гімназії «Міленіум» №318 м. Києва. З характеристики учениці 4-Б класу гімназії «Міленіум» №318 м. Києва [PERSON] вбачається, що батько [PERSON] протягом чотирьох років навчання дитини у школі не підтримував контакт із закладом освіти, не спілкувався з учителями. Відповідно до довідки, виданої головою правління ОСББ «Інкомсервіс» [PERSON] , [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] , разом із матір`ю [PERSON] , бабусею та дідусем. Родина характеризується позитивно. Дитина завжди охайна, доглянута, привітлива, завжди знаходиться в супроводі матері, бабусі або дідуся. Батько дитини [PERSON] за даною адресою з квітня 2014 року не з`являвся. Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17 (провадження № 61-17718св18). Так, Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 16 січня 2024 було проведено бесіду з дитиною, під час якої [PERSON] повідомила, що батька не пам`ятає, бачила його тільки на фотографіях, він їй не телефонує, не вітає зі святами, не дарує подарунків. [PERSON] проживає з мамою, бабусею та дідусем. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] №108-1114 від 24 січня 2024 року питання розглянуто 18 січня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації. За інформацією гімназії «Міленіум» №318 м. Києва від 16 січня 2024 року, в якій навчається [PERSON] , батько дитини протягом навчання дитини у школі не підтримував контакту із навчальним закладом освіти та не спілкувався з учителями. За інформацією Солом?янського районного в місті Києві це соціальних служб від 01 січня 2024 під час консультації психолога [PERSON] малюнку сім?ї першою зобразила маму, останньою себе. Думає, що батько рідко бачив її, висловлює своє небажання бачитися з батьком. Повідомила, що батька не знає і не хоче, щоб він приїжджав додому. Дівчинка говорить про дружні стосунки та довіру між нею та матір`ю, бабусею та дідусем. Під час обстеження умов проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , працівником служби у справа дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 16 січня 2024 року встановлено, що [PERSON] разом з матір`ю, бабою та дідом проживають в квартирі, де створені умови для навчання, відпочинку та розвитку дитини. Під час бесіди 16 січня 2024 року працівника Служби з дитиною, [PERSON] повідомила, що батька не пам`ятає, бачила його тільки на фотографіях, він їй не телефонує, не вітає зі святами, не дарує подарунків. [PERSON] проживає з мамою, бабусею та дідусем. [PERSON] житлом забезпечена, працевлаштована. [PERSON] за останнім відомим місцем реєстрації повідомлення про розгляд питання на засіданні комісії 21.12.2023, 18.01.2024 не отримав. З`ясувати його думку із зазначеного питання не виявилося можливим. З огляду на вказане, Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим, та таким, що узгоджується з наявними у справі доказами. З огляду на викладене, судом установлено, що відповідач з 2014 року повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання. На переконання суду відповідач свідомо обрав життєві обставини, пов`язані з його переїздом до АР Крим, а тому він мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, відтак, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків. Указані обставини у їх сукупності свідчать про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте відповідач відзиву не надав та жодним чином не спростував викладені позивачем обставини, а також не намагався довести суду своє бажання виховувати дитину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідно позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . При цьому, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові в справі № 459/3411/17 від 29 вересня 2021 року щодо того, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1073,60 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат (судового збору).

Outcome: approved