Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

29.07.2022 року первісний позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позову вказав, що з 2001 року з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, в 2022 році шлюб розірвано. 28.10.2015 року було придбано автомобіль «Renault Megane», номер кузова [NUMBER] , 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу зареєстровано на відповідача. Також, 07.07.2016 року було придбано квартиру [ADDRESS] . Вважає придбане майно спільною сумісною власністю. Також в період шлюбу було набуто право власності на будинок [ADDRESS] , який не є спільною власністю подружжя, оскільки був набутий шляхом укладання договору міни на квартиру, яка набута ним внаслідок приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та була особистою приватною власністю. Просить суд визнати за відповідачем право власності на автомобіль «Renault Megane», номер кузова [NUMBER] , 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу; визнати за ним право власності на частку квартири [ADDRESS] . 12.10.2022 року відповідач надала відзив на позов в якому просить суд позов [PERSON] задовольнити частково - в частині визнання права власності на частину квартири [ADDRESS] , визнання за нею права власності на автомобіль «Renault Megane» д.н.з. [NUMBER] та сплати частки його вартості в сумі 41000 грн. 12.10.2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в обгрунтування якої позивач [PERSON] зазначила, що з 2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Марганецького міського суду від 31.08.2022 року шлюб було розірвано. Під час спільного проживання ними було придбано квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Renault Megane» д.н.з. [NUMBER] . Придбане майно зареєстроване на її ім`я. Також, в період шлюбу був придбаний будинок [ADDRESS] з доплатою в інтересах сім`ї, для вирощування городини. Вважає, що їй належить частка вказаного будинку. Тому просить суд визнати за нею право власності на частину спільного сумісного майна яким є житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку для його обслуговування. 22.08.2023 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому пояснив, що вважає вимоги [PERSON] надуманими та необгрунтованими. Він, [PERSON] став власником спірного будинку [ADDRESS] на підставі договору міни за умовами якого [PERSON] фактично розрахувався за будинок особистою приватною власністю, а саме приватизованою ним квартирою [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на майно, виданого Органом приватизації виконкому Марганецької міської ради Дніпропетровської області 15.02.2008 року на підставі розпорядження №17 від 05.02.2008 року на право власності на яку було зареєстроване 24.09.2013 року, отже придбаний ним будинок [ADDRESS] придбаний ним за особисті кошти та є його особистою власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , кожен окремо, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, просили відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожен окремо, позовні вимоги [PERSON] визнали та просили задовольнити. але з урахуванням оцінки автомобіля, яка була проведена поініціативі [PERSON] . Зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі, оскільки будинок був придбаний за договором міни і є спільним майном. Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до підпункту 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2001 року по 31.08.2022 року, і цей факт підтверджено сторонами у судовому засіданні (а.с. 8 - копія свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] ). В період шлюбу, 07.07.2016 року сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, форма власності приватна, власник [PERSON] (а.с.9-10). 28.10.2015 року подружжям був придбаний транспортний засіб - автомобіль марки «Renault Megane», номер кузова [NUMBER] , 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , власник автомобіля [PERSON] (а.с.11,36). Згідно звіту про оцінку майна №09102022/4603, складеного 09.10.2022, СОД [PERSON] , вартість автомобіля марки «Renault Megane», номер кузова [NUMBER] , 2009 року випуску, складає 82000 грн. (а.с.37-42). У судовому засіданні сторони погодились з даною оцінкою автомобіля та просять суд врахувати її при поділі вказаного сільного майна при стягненні з відповідачки компенсації 1/2 частини його вартості. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя обгрунтований та підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя суд приходить до наступного. Згідно договору мін від 25.10.2013 року [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.104-106). Відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з абзацом 1 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Враховуючи те, що [PERSON] став власником спірного будинку [ADDRESS] на підставі договору міни за умовами якого [PERSON] фактично розрахувався за будинок особистою приватною власністю, а саме приватизованою ним квартирою [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на майно, виданого Органом приватизації виконкому Марганецької міської ради Дніпропетровської області 15.02.2008 року на підставі розпорядження №17 від 05.02.2008 року на право власності на яку було зареєстроване 24.09.2013 року, отже придбаний ним будинок [ADDRESS] придбаний ним за особисті кошти та є його особистою власністю. 15.02.2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №201/6987/20 досліджував питання щодо приватизації житла під час шлюбу це особиста приватна чи спільна сумісна власність подружжя та дійшов до наступного висновку, що лише у період часу з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалось спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Також в період часу з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із державного земельного фонду, у т.ч. приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08.02.2011 року та після 12.06.2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружина або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання часини земельного фонду. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доводи [PERSON] стосовно того, що на момент укладення договору міни була здійснена доплата спільними грошовими коштами, суд вважає необгрунтованими, оскільки дане твердження не підтверджено жодними доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя необгрунтований, та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає також стягненню судовий збір на користь позивач [PERSON] в розмірі 2450 гривень 00 копійок.

Outcome: approved