Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

У лютому 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту припинення шлюбних відносин, відповідно до якої, позивач просив суд: -розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрованою Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 09.11.2013, актовий запис №1588; -встановити факт припинення шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] , з січня 2018 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09.11.2013 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1588. У шлюбі у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . У позовній заяві зазначено, що сімейне життя позивача та відповідача не склалось, вони виявились людьми з різними характерами, з різними поглядами на життя, втратили почуття любові та поваги один до одного. Позивачем вказано, що сторони сімейно-шлюбних відносин не підтримують з 2018 року, спільного господарства не ведуть і не мають наміру поновлювати шлюбні відносини, оскільки позивач з цього часу почав проживати однією сім`єю з іншою жінкою [PERSON] . Тому позивач вважає, що він з відповідачкою припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, внаслідок чого їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. З поміж іншого, позивачем вказано, що необхідно врахувати, що з 2018 року між позивачем та відповідачем припинились фактичні шлюбні відносини, його місце проживання з 2021 та до цього часу є [ADDRESS] , де він проживав та вів господарство з іншою жінкою. Так, позивач зазначає, що встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем необхідно для здійснення права щодо володіння, користування та розпорядження майном в порядку спадкування за законом після смерті громадянки [PERSON] , [INFO] з якою він проживав позивач з 2018 року. У зв`язку із викладеним, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце повідомлена належним чином. До суду 02.04.2024 надійшла заява відповідачки [PERSON] в якій вона зазначає, що позовну заяву вона визнає повністю, оскільки не проживає з позивачем та не веде спільне господарство з початку 2018 року, наміру зберегти сім`ю в неї немає. Окрім того, вона зазначає, що обставини викладені в позовній заяві, що [PERSON] з 2018 року почав проживати однією сім`єю з іншою жінкою - [PERSON] , [INFO] вона підтверджує повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Так, згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, що між [PERSON] та [PERSON] 09 листопада 2013 року було зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №1588, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Сторони не заперечують, що з 2018 року вони припинили фактичні шлюбні відносини та спільне проживання. Вимогами ст. 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя, зокрема, має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відтак, з матеріалів справи, та з встановлених судом обставин в судовому засіданні, суд не вбачав виявлення бажання у подружжя надання їм строку на примирення, враховуючи і те, що в судовому засіданні не було заявлено відповідних клопотань з цього приводу. Як встановлено судом, подружнє життя між сторонами дійсно не склалося, з 2018 року подружжя не проживає разом, з того часу фактично між ними припинені і шлюбні стосунки, і ведення спільного господарства. Шлюб існує формально і його збереження не відповідає інтересам сторін та їх дитини. Оскільки відповідач фактично визнав позов, про що вказав безпосередньо в своїй заяві, і це визнання не порушує законних прав та інтересів сторін, суд відповідно до ст. 206 ЦПК України приймає таке визнання позову в частині розірвання шлюбу. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що сім`я сторін розпалась і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їх дитині, а тому позов підлягає задоволенню. Щодо окремої вимоги позовної заяви про встановити факт припинення шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] , з січня 2018 року, слід зазначити наступне. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року №523/14489/15-ц вказано, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Враховуючи вищевикладене, суд в порядку ст. 206 ЦПК України ухвалив відмовити в прийнятті визнання позову відповідачкою [PERSON] в частині окремої позовної вимоги про встановлення факту припинення шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] , з січня 2018 року, оскільки таке визнання позову суперечить закону, а із урахування мети встановлення такого факту, яка зазначена у позовній заяві, таке визнання може суперечити також правам інших осіб. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог тому, що окрема позовна вимога про встановлення факту припинення шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] , з січня 2018 року, в даному випадку не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист прав у справах саме про розірвання шлюбу, а лише підставою для вирішення такої справи. Враховуючи наведене та

Outcome: partial