Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обгрутнування позову зазначає, що 23.04.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис № 21463 про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованості у розмірі 16 355 грн. 43 коп. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з грубим порушенням вимог законодавства, а тому він не підлягає виконанню, з таких підстав. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, яка набрала законної сили, визнано незаконною постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 662 від 26.11.2014 року в частині посилання на те, що для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, нотаріусу надається, зокрема, оригінал кредитного договору. У зв`язку з викладеним застосуванню підлягають положення постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року, згідно з яким для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів). Так як договір між позивачем та первісним кредитором нотаріально не посвідчувався, вчинення на ньому виконавчого напису є таким, що суперечить вимогам закону. В порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, оспорюваний напис вчинений у відсутність документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Позивач взагалі оспорює укладання договору з фінансовою установою на користь, якої вчинено виконавчий напис. Відповідачем не дотриманий порядок попереднього врегулювання спору, який зводиться до обов`язкового направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушень за договором кредитування, свідченням чого є неотримання нею цієї вимоги та необізнаність про наявність виконавчого напису аж до моменту, коли вона дізналася про відкрите виконавче провадження. В порушення п. 2.3. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України письмова вимога про усунення порушень позивачеві не направлялась. Всі означені обставини свідчать про протиправність виконавчого напису. У зв`язку з викладеним позивач просить про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 01.03.2024 року позов прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення доказів, позову не застосовувались. В судове засідання позивач не з`явився, від її представника надійшло письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову і вирішення справи без участі позивача та її представника. Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, надавши суду заяву про визнання позову, яка містить прохання про відшкодування позивачеві 50 відсотків сплаченого ним судового збору за рахунок коштів державного бюджету у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Окрім того, відповідачем надано клопотання в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України про зменшення витрат з отримання професійної правничої допомоги, які належить присудити позивачеві. Треті особи, належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явилися. Зазначені обставини у відповідності до ст. 223 ЦПК України зумовили розгляд справи без участі представника відповідача, приватного нотаріуса, що вчинив оспорюваний напис, та приватного виконавця. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 22 травня 2019 року між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ССNG-631168728, який складається з заяви-анкети, довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб, паспорту споживчого кредиту (а.с. 21-23). 23 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинений виконавчий напис № 21463 про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», якому товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Форт» на підставі договороу факторингу № 01-23-02/21 від 23.02.2021 року, в подальшому в свою чергу акціонерним тоівариством «Альфа Банк» на підставі договору факторингу № 1 від 22.02.2021 року отримало право висування грошової вимоги до позивача за кредитним договом № ССNG-631168728 від 22.05.2019 року, укладеним між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] (а.с. 19). Тобто, право грошової вимоги за кредитним договором передавалось іншому кредитору. Право нотаріусів вчиняти виконавчі написи внормовано статтями 87, 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до яких для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік таких документів встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року, згідно з яким для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів). І хоча постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 662 від 26.11.2014 року у вказаний «Порядок…» внесено зміни в частині посилання на те, що для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, нотаріусу надається, зокрема, оригінал кредитного договору, проте Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, яка набрала законної сили, ці зміни визнані незаконними, що означає необхідність застосування постанови Кабінету Міністрів України Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.06.1999 року, в якій зазначено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів). Так як договір між позивачем та первісним кредитором нотаріально не посвідчувався, вчинення на ньому виконавчого напису є таким, що суперечить вимогам закону. Означений висновок наявний в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року в справі № 910/10374/17, у відповідності до якого кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку, і цей висновок у відповідності до ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. З наведених судом норм Закону України «Про нотаріат» (ст. ст. 87, 88 Закону) витікає, що лише безспірна заборгованість може стати підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса. Семантика прикметника «безспірна» означає, що така заборгованість є прийнятною для сторін, жодною з яких вона не оспорюється. Між тим твердження позивача полягають в тому, що він оспорює розмір заборгованості, наявності якої не визнає. Про те, що заборгованість позивача не є безспірною, свідчить відсутність інформації у боржника про відступлення права вимоги кредитором у правовідносинах наступним кредиторам, яке (відступлення) характеризується необхідністю дотримання встановленої законом процедури. Зокрема, новий кредитор отримує права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України). Ризик настання несприятливих для нового кредитора наслідків у разі неповідомлення боржнику у письмовому вигляді про заміну кредитора встановлений статтею 516 ЦК України. Право боржника не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні внормовано статтею 517 ЦК України. Право боржника висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, внормовано статтею 518 ЦК України. За вказаних обставин суд не вправі констатувати безспірність заборгованості за кредитним договором, у виконання зобов`язань за яким вчинений оспорюваний виконавчий напис, як однієї з передумов для звернення до нотаріуса для отримання виконавчого напису. Як випливає із змісту правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 року у справі № 6-0158цс15, можна говорити про правильність вчиненої нотаріальної дії у вчиненні виконавчого напису лише за умов, що 1) нотаріусу надані всі необхідні документи, визначені Переліком, що підтверджують безспірність заборгованості; 2) за наявності доказів належного направлення відповідачем письмової вимоги про усунення порушень; та 3) наявності доказів належного отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень. Вирішуючи позов на користь позивача, суд погоджується і з його твердженнями про відсутність доказів про дотримання відповідачем порядку досудового врегулювання спору, а саме: ненаправлення боржнику письмової вимоги про усунення порушень. Доказів про те, що останній кредитор не пропустив строк пред`явлення вимоги про видачу виконавчого напису, суду не надано, тому виконавчий напис не підлягає виконанню і з цих підстав. Таким чином, суд доходить висновку, що сукупності умов, які свідчили б про правильність здійснення виконавчого напису, фінансовою установою дотримано не було, що є підставою для ухвалення рішення на користь позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 ЦК України. Застосоване позивачем знаряддя захисту відповідає визначеним законом способам захисту цивільних прав та інтересів, таке визнання не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд може констатувати наявність законних підстав для прийняття визнання позову. Наслідком прийняття визнання позову є його задоволення в силу наведеної статті 206 ЦПК України, тому, роз`яснивши учасникам справи наслідки прийняття судом визнання позову, суд знаходить всі підстави для задоволення позову. Що стосується судового збору, суд враховує, що відповідно до ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, розподіл судових витрат. Як раніше зазначено судом, представник відповідача подав клопотання у відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України про зменшення витрат на правничу допомогу. Однак, це питання судом не вирішувалось, оскільки такі вимоги ані позивачем, ані його представником не заявлялись, докази таких витрат суду не надавалися. Особливості розподілу судових витрат при визнанні відповідачем позову встановлені статтею 142 ЦПК України, у відповідності до якої у разі визнання відповідачем позову суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з наведеною вище нормою ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 50% судового збору, сплаченого ним при подачі позову до суду, а 50% судового збору - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Outcome: approved