Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2), третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна, про визнання недійсним договору та скасування рішень приватного нотаріуса, відповідно до якого просила: 1. Визнати недійсним Іпотечний договір № 824 від 30.10.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т., укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) щодо передачі в іпотеку квартири [ADDRESS] ; 2. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Юлії Тенгізівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний № 61260889 від 30.10.2021, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 44753615 про іпотеку на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2471290880000) за Іпотечним договором № 824 від 30.10.2021 року; 3. Скасувати реєстрацію іпотеки на квартиру [ADDRESS] , яка внесена до реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 61260889 від 30.10.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Юлії Тенгізівни (запис № 44753615, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2471290880000); 4. Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Юлії Тенгізівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний № 61260941 від 30.10.2021, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 44753656 заборону на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2471290880000) за Іпотечним договором № 824 від 30.10.2021 року; 5. Скасувати реєстрацію заборони на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] , яка внесена до реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 61260941 від 30.10.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Юлії Тенгізівни (запис № 44753656, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2471290880000). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . 28.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т. проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Реєстраційну дію проведено за заявою [PERSON] . Проте, як зазначає позивач, зі сторони продавців вищевказаний Договір ніколи не укладався та не підписувався. Оскільки, позивач жодного договору купівлі-продажу не підписувала, при його складані присутня не була і нікого не уповноважувала на укладення такого договору від її імені, грошові кошти за договором їй, як продавцю не передавались, тому волевиявлення продавця за договором не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. У зв`язку з наведеним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 24 серпня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку. Ухвалою суду від 21.11.2023 закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна, про визнання недійсним договору та скасування рішень приватного нотаріуса, та призначено справу до судового розгляду по суті. 08.03.2024 на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Ю.Т. на виконання судового запиту від 12.02.2024 надійшла завірена належним чином копія іпотечного договору № 824 від 30.10.2021. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, про дату та час повідомлений належним чином. Відповідач-2 у судове засідання не з`явилася, про дату та час повідомлена належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору у судове засідання не з`явилася, про дату та час повідомлена належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалює проводити розгляд у заочному порядку за відсутності відповідачів та третьої особи, на підставі наявних в справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т. проведено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (індексний № 60750108). Реєстраційну дію проведено за заявою [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності став Договір купівлі-продажу квартири № 2176 від 30.09.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. Вказаний договір купівлі-продажу квартири укладено між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони як продавцями та [PERSON] з другої сторони як покупцем. Проте, як зазначає позивач, зі сторони продавців вищевказаний Договір ніколи не укладався та не підписувався. Крім того, [PERSON] померла в 2019 році, а [PERSON] помер [INFO] . За заявою [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. відкрито спадкову справу № 4/2021 (вона є єдиною спадкоємицею за законом). [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 1990 року, жодного договору про відчуження квартири вона не укладала та не підписувала. Також, позивач зазначає, що приватним нотаріусом Антоновою С.М. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не посвідчувався, за даним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію. Разом з тим, як вбачається з тексту вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, її загальна площа складає 80 м.кв., в той час як в свідоцтві про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва 07.04.1994 року та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 14.04.1994 року за № 6788, загальна площа квартири складає 74,1 кв.м. Крім цього, за даними КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» довідка-характеристика № 2376749 від 10.09.2010 р., зазначена в договорі-купівлі продажу № 2176, на вказаний об`єкт нерухомого майна не виготовлялася та не видавалася (копія відповіді на адвокатський запит додається). Водночас, також за даними КП КМР «КМБТІ», наданими на запит нотаріуса Тимошенко Л.А., право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а загальна площа квартири складає 74,1 кв.м., що не відповідає даним, зазначеним в оспорюваному договорі купівлі- продажу, що підтверджується копіями довідок. Таким чином, позивач вважає, що під час укладання оспорюваного Іпотечного договору відповідач-1 не мав правомочностей щодо розпорядження нерухомим майном, що передавалося в іпотеку, оскільки Договір купівлі-продажу вказаної квартири є неукладеним, тобто права і обов`язки за ним не виникли. При цьому, за заявою [PERSON] 29.10.2021 року СВ Шевченківського УП ГУНПУ у м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12021100100004182 від 29.11.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шляхом обману з використанням підроблених правовстановлюючих документів квартирою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 30.10.2021 року, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т. за реєстровим № 824. Іпотекодавцем за цим договором є [PERSON] , а Іпотекодержателем - [PERSON] . Предметом Договору є квартира за адресою: [ADDRESS] . Вказаним Договором забезпечуються вимоги за Договором позики від 30.10.2021 року, посвідченим за реєстровим № 823 приватним нотаріусом Кабісовою Ю.Т., укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Строк виконання зобов`язання за цим договором спливає 15.11.2021 року. Умовами вказаного Іпотечного договору передбачено можливість стягнення звернення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме: передачу Іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки або право Іпотекодержателя продати предмет іпотеки. Одночасно, за інформацією, отриманою у ході розслідування кримінального вказаного провадження, [PERSON] у 2017 році виїхав за межі України і на її територію не повернувся до теперішнього часу. Реєстрація права власності на квартиру, здійснена на підставі неукладеного договору купівлі-продажу квартири, а також подальше обтяження на вказаний об`єкт нерухомості мають на меті протиправне позбавлення [PERSON] належного їй нерухомого майна. Викладені обставини встановлено Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2021 року у справі № 761/42214/21. Вищевказаним рішенням: -скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Юлії Тенгізівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний № 60750108 від 04.10.2021, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис № 44299891 про право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2471290880000); -скасовано реєстрацію права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , яка внесена до реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 60750108 від 04.10.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кабісової Юлії Тенґізівни (запис № ч4299891, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2471290880000). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, обтяження на квартиру на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т. за реєстровим № 824 та зареєстрованого 30.10.2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, по теперішній час не знято. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Положеннями статті 215 ЦК України встановлене загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ст. 30 цього Кодексу вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги. Стаття 188 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020 у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, на теперішній час з цього питання Верховним Судом сформульовано низку висновків. Так, у постанові Касаційного господарського суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19 зазначено, що виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04), будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Європейський суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного - процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Крім того, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна, про визнання недійсним договору та скасування рішень приватного нотаріуса - підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved