Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, яким просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та просила збільшити розмір аліментів на утримання дітей. Позов обгрунтовано тим, що 01.01.2005 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.08.2015 року. Від цього шлюбу народжені дітки - донька [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.12.2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі однієї третини від усіх видів доходів (заробітку). В межах виконавчого провадження ВП [NUMBER] станом на 31.05.2023 року встановлена заборгованість по сплаті аліментів в сумі 296030,43 грн. Позивачка стверджує, що відповідач не приймає участі в утриманні дітей, в їх вихованні та взагалі відсутній у житті доньок. Донька [PERSON] , за твердженням позивачки, має важке захворювання, потребує тривалого і коштовного лікування, і тому позивачка вважає цю обставину як підставу для збільшення розміру аліментів на утримання дітей. Позивач подала заяву від 14.07.2023 року про проведення судового засідання у свою відсутність, проти заочного рішення не заперечувала, доводи позову підтримала повністю. Відповідач сповіщався про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті за місцем свого реєстраційного обліку, а також за останнім відомим місцем роботи, в судове засідання не з`явився, тому суд вважав можливим розглянути справу по суті в заочному порядку. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.04.2024 року постановлено розглянути справу у заочному порядку за наявними у ній матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні правовідносини: Судом встановлено, що з 01.01.2005 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.08.2015 року. Від цього шлюбу народжені дітки - донька [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.12.2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі однієї третини від усіх видів доходів (заробітку). В межах виконавчого провадження ВП [NUMBER] станом на 31.05.2023 року встановлена заборгованість по сплаті аліментів в сумі 296030,43 грн. Як встановлено матеріалами справи відповідач не займається вихованням, утриманням, духовним розвитком дітей, що підтверджено характеристиками з навчального закладу (а.с. 12, 13), актом обстеження житлово- побутових умов. На підставі висновку органу опіки та піклування Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області від 26.09.2023 року № 45 визнано доцільними позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . Суд вважає доведеним той факт, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у житті дітей не приймає, чим, щонайменше, ставить під сумнів мати високе звання батька. У відповідності до положення п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині позбавлення відповідача по відношенню до його доньок розглядає позбавлення батьківських прав як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісного батька. Виходячи зі змісту характеру цього засобу, суд вважає, що його слід застосовувати тільки тоді, коли це викликано відповідною необхідністю. Свою позицію з приводу підстав, порядку, та наслідків позбавлення батьківських прав висловив Верховний Суд України. Так, у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі Постанова) зазначено, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини з боку батька, матері є однією з підстав позбавлення їх батьківських прав. Згідно із пунктом 16 Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання дитиною освіти. Суд приймає до уваги той факт, що відповідач не приймає участі у забезпеченні утримання, виховання дітей, забезпечення повсякденного фізичного розвитку, як складової виховання, лікування доньок, не вживає заходів щодо належного утримання, що повністю доведено матеріалами справи. Суд вважає повністю доведеним, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх дітей, що може мати наслідком ігнорування батьком взагалі існування дітей як особистості, їх духовного та фізичного розвитку, тому суд вважає можливим позбавити його батьківських прав по відношенню до доньок як крайній засіб впливу, оскільки, на переконання суду, цей засіб викликаний необхідністю як наслідок недобросовісної поведінки батька по відношенню до своїх діток. Таким чином, суд вважає ці позовні вимоги обгрунтованими, в зв`язку із чим вони підлягають задоволенню. Щодо збільшення розміру аліментів. Відповідно до чч.1, 2, ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.91 та набула чинності для України 27.09.91, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 СК, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.181 СК визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ст.183 СК, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У ч.1 ст.192 СК встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст стст.181, 192 СК, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК). Стаття 192 СК тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду в частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ від 5.02.2014 №6-143цс13. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №037-VIII ч.2 ст.182 СК викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст.182 СК, яким визначався розмір - 30%). Таким чином, зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 СК. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2 ст.182 СК. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Позивач не навела достатніх доказів на доведення можливості зміни раніше встановленого розміру аліментів, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом. Посилання на хворобу однієї із доньок не є правовою підставою для збільшення розміру аліментів, а є підставою для звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини/дітей. Таким чином у цій частині позову вимоги не доведені відповідними доказами, і тому в їх задоволенні слід відмовити. Питання судових витрат у позові не порушувалось. Судовий збір в частині збільшення розміру аліментів слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач звільнена від його сплати. На підставі наведеного,

Outcome: partial