Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначає, що з 2005 по 2011 рік перебувала з відповідачем [PERSON] у шлюбі, під час якого у них народилось двоє дітей : донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження яких батьком вказаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 21 вересня 2011 року шлюб між ними було розірвано. Вказує, що відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання дітей не надавав, у зв`язку з чим в 2011 році вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей, за результатами розгляду якої судовим наказом від 22.06.2011 року з [PERSON] стягнуто на її користь аліменти на утримання двох дітей в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 21.06.2011 року до досягнення ними повноліття. Після набрання судовим наказом законної сили 08.07.2011 року вона звернулась до відділу ДВС Рівненської області для здійснення стягнення аліментів на утримання дітей в примусовому порядку. Зазначає, що відповідач в 2011 році залишив її та дітей, які постійно проживають з нею, та припинив надавати в добровільному порядку матеріальну допомогу на їх утримання, аліменти в примусовому порядку не сплачує, внаслідок чого станом на 17.10.2023р. з вини відповідача виникла заборгованість в розмірі 149 932,80 грн. Вказує, що з 2013 року відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, протягом тривалого періоду часу не приймає участі у їх вихованні, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям та розвитком, не забезпечував дітей всім необхідним для нормального життя та розвитку, чим ухилився від виконання батьківських обов`язків. У зв`язку з наведеним вона звернулася в службу у справах дітей виконавчого комітету Острозької міської ради з приводу розгляду питання про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їх спільних дітей. 16 жовтня 2023 року за результатами розгляду її звернення орган опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області ухвалив висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей. Позивачка зазначає, що 19.08.2023 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». На даний час вона вагітна, тимчасово не працює, оскільки перебуває у дородовій відпустці. На даний час її син [PERSON] навчається у Нетішинському професійному ліцеї, та донька [PERSON] є студенткою 1 курсу юридичного факультету денної форми навчання Волинського національного Університету імені Лесі Українки. Вказує, що вона разом з чоловіком займається вихованням, духовним розвитком, матеріальним забезпеченням дітей, щоденно цікавиться поведінкою та культурним розвитком сина та доньки у навчальних закладах, разом з тим відповідач жодного разу у закладах освіти не був та дітьми не цікавиться. Вона разом з дітьми та чоловіком проживає у належному їй житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому створені належні умови для проживання дітей. Вона забезпечує своїх дітей усім необхідним для їх розвитку, любить дітей та піклується про них, водночас відповідач з сином та донькою не спілкується, не вітає їх зі святами та днем народження, не проводить з ними вільного часу, не надає матеріальної допомоги, та з 2013 року по даний час взагалі не цікавиться їх життям, не телефонує до них та не відвідує. Вважає, що відсутні будь-які непереборні обставини, які б створювали перешкоди у виконанні відповідачем батьківських обов`язків відносно їх спільних дітей. Вважає, що [PERSON] повинен бути позбавлений батьківських прав відносно дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що й спонукало позивачку звернутися до суду з вищевказаним позовом. Окрім того, просить стягнути з [PERSON] неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей за період з 01.07.2018 року по 30.09.2023 року включно в сумі 45 641 грн. 73 коп. Ухвалою суду від 12.12.2023р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.01.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Представник позивачки - адвокат Божко Т.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Також просила стягнути з відповідача на користь позивачки неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей за період з 01.07.2018 року по 30.09.2023 року включно в сумі 45 641, 73 грн. Пояснила, що відповідач [PERSON] вихованням та утриманням своїх дітей починаючи з 2011 року не займався та не займається, проживає окремо від позивачки та дітей, не відвідував та не цікавився їх життям та здоров`ям, належним чином аліменти на утримання дітей не сплачує, не цікавився необхідністю участі у додаткових витратах. Зв`язок як батька та дітей між ними повністю втрачений, та відповідач не робить жодних спроб для відновлення стосунків. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, зокрема, шляхом розміщення оголошення на сайті Острозького районного суду на веб-порталі Судова влади України http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/, правом подати до суду відзив на позовну заяву не скористався, заперечень щодо позову до суду не подав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно абз.2 ч.1 ст.131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області Баталова Т.О. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування та не заперечила щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Пояснила, що відповідач не звертався в службу у справах дітей з приводу вчинення йому будь-яких перешкод у спілкуванні та вихованні дітей. При спілкуванні з дітьми, та при з`ясуванні їхньої думки щодо позбавлення відповідача батьківських прав діти вказали, що не заперечують проти такого рішення. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] є її матір`ю та відповідач [PERSON] - її батьком. Востаннє з батьком [PERSON] вона спілкувалася у 2018 року, та як їй відомо останній виїхав за кордон. З вказаного часу батько участі у її вихованні та виховання її молодшого брата не брав, їхнім здоров`ям та навчанням не цікавився, матеріальної допомоги на їх утримання не надавав. Вказала, що до 2018 року батько інколи телефонував їй, зокрема, коли перебував у стані алкогольного сп`яніння, та під час час розмови намагався її принизити, в результаті чого в неї знижувалась самооцінка, вона втрачала віру у себе та свої можливості. На даний час зв`язок між ними втрачений, вони не спілкуються, у неї відсутній його номер телефону. Зазначила, що коли матір та батько проживали разом, вона неодноразово була свідком того, як батько проявляв агресію до них та матері. Вказала, що її матір жодним чином не чинила перешкод у їхньому спілкуванні з батьком. Вона не заперечує щодо позбавлення батька [PERSON] батьківських прав відносно неї. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його матір`ю є [PERSON] та його батьком є [PERSON] . Вказав, що з 2018 року його батько [PERSON] виїхав за кордон до Польщі, та з вказаного часу вони не спілкуються. Батько будь-якої участі участі у його вихованні не бере, його здоров`ям та навчанням не цікавився, до 2018 року батько інколи телефонував до нього, зокрема у 2-3 години ночі. Вказав, що з 2018 року батько не передавав йому будь-якої матеріальної допомоги, з днем народження його не вітав. Зазначив, що не пригадує, щоб батько проявляв агресію до нього чи його матері. Пояснив, що його матір будь-яких перешкод у його спілкуванні з батьком не чинила. Вважає, що батько заслуговує на позбавлення батьківських прав відносно нього та він не заперечує проти цього. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, дітей [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне. З матеріалів справи та доводів позивачки судом встановлено, що з 15.07.2005р. по 18.10.2011 р. позивачка перебувала з відповідачем у шлюбі, який було розірвано згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 21.09.2011 року у справі №2/1713/345/11, який набрав законної сили 18.10.2011 року. Під час шлюбу у позивачки та відповідача народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.04.2006р., та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.11.2007р, згідно яких батьком дітей є відповідач [PERSON] , а матір`ю - позивачка [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.08.2023 року, позивачка [PERSON] 19.08.2023 року уклала з шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно акту обстеження від 01.08.2023 року, позивачка [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом з її неповнолітніми дітьми: донькою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки старости Хорівського старостинського округу Рівненської області №1094 від 17.10.2023 року, витягу з реєстру територіальної громади № 2023/008445786 від 18.10.2023 року, позивачка [PERSON] на даний час проживає та зареєстрована разом з своїми дітьми: донькою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] , чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно судового наказу Острозького районного суду Рівненської області від 22.06.2011 року у справі №2-н/1713/53/11 з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до їх повноліття, починаючи з 21 червня 2011 року. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 21720 від 17.10.2023р., складеного Острозьким відділом ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, загальна сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на 17.10.2023 року становить 149 932,80 грн. Згідно характеристик Білашівського ліцею Острозької міської ради від 09.08.2023 року відносно дітей [PERSON] та [PERSON] , останні зарекомендували себе з позитивної сторони, дисципліновані, організовані, пунктуальні, спокійні, виховані, чуйні. Мати дітей [PERSON] за період навчання дітей приділяла належну увагу їхньому вихованню, завжди цікавилась їхнім навчанням та поведінкою, відвідувала класні та загальношкільні батьківські збори, була активним учасником освітнього процесу. За час навчання батько дітей - [PERSON] жодного разу на батьківські збори не з`являвся і участі у навчанні та вихованні дітей не брав. Згідно довідки Волинського національного університету імені Лесі Українки № 10/3981 від 12.10.2023 року, [PERSON] на даний час є студенткою юридичного факультету денної форми навчання, та термін її навчання - з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року. Згідно довідки Нетішинського професійного ліцею № 297 від 13.10.2023 року, [PERSON] навчається в ліцеї за спеціальністю «Електрогазозварник. Електрогазозварник на автоматичних та напівавтоматичних машинах», та період його навчання - з 01.09.2023 року по 30.06.2027 рік. Згідно письмових заяв, складених 16.08.2023 року неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] у присутності головного спеціаліста сектору соціального та правового захисту дітей служби у справах дітей виконкому Острозької міської ради, діти не заперечують щодо позбавлення батьківських прав їхнього батька [PERSON] відносно них, вказуючи на те, що останній не приймає участі у їхньому утриманні та вихованні, не цікавиться їх життям. Згідно спільної письмової заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 15.08.2023 року, які є відповідно батьком, матір`ю та братом позивачки, [PERSON] та її неповнолітні діти проживали разом з ними в [ADDRESS] . За період їхнього проживання понад 11 років відповідач [PERSON] будь-якої участі у вихованні та утриманні дітей не приймав, фінансової допомоги на утримання дітей не надавав, до дітей не навідувався, їхнім життям не цікавився, на зв`язок не виходив. Згідно письмових пояснень [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, відповідач [PERSON] участі у вихованні та житті своїх дітей не приймає понад п`ять років, фінансової допомоги не надає, не відвідує їх. З дослідженого судом висновку органу опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області № вих-5144/01-17-23 від 16.102023р. вбачається, що вивчивши ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та інші обставини, що мають істотне значення, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, та діючи в інтересах дітей, орган опіки та піклування вбачає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . З доводів позивачки та досліджених судом доказів встановлено, що відповідач, який є батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не піклується про стан їх здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, лікуванням, умовами проживання, що негативно впливає на фізичний та духовний розвиток дітей, як складову виховання. Зазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Одночасно з матеріалів справи вбачається, що неналежна поведінка відповідача щодо участі у вихованні, утриманні, забезпеченні належних та безпечних умов життя своїх неповнолітніх дітей має місце на протязі тривалого періоду часу. В судовому засіданні встановлено, що відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Він не бере належної участі в утриманні дітей, у їх вихованні та розвитку, не цікавиться їх життям, здоров`ям та не виявляє будь-якого інтересу до дітей. Після звернення позивачки до суду з вищевказаним позовом відповідач продовжує свідомо ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, та будь-яких перешкод з боку позивачки для відповідача у спілкуванні, вихованні та розвитку дітей судом не встановлено, бажання щодо налагодження стосунків з дітьми відповідач не виявляє, а тому за висновком органу опіки та піклування було прийнято рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не докладає належних зусиль для того, щоб брати належну участь у житті своїх дітей. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402 від 26.04.2001р. кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він : 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Слід зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку, а саме виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки мати або батько маючи реальну можливість виконати такий обов`язок, не вчиняють відповідних дій, та судом було достовірно встановлено, що відповідач, за відсутності у нього для цього будь-яких об`єктивних причин, перешкод чи труднощів, ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та суд прийшов до таких висновків виходячи з наступного. З досліджених судом доказів встановлено, що відповідач, який є батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , не виявляє щодо дітей батьківського піклування, не турбується про їхнє здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не забезпечував необхідним харчуванням, лікуванням, умовами проживання, що негативно впливає на фізичний та духовний розвиток дітей, як складову їх виховання. Зазначені обставини у сукупності свідчать про те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що вказує на наявність підстав, передбачених ст.164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав. Одночасно з матеріалів справи вбачається, що неналежна поведінка відповідача щодо участі у вихованні, утриманні, забезпеченні належних та безпечних умов життя своїх дітей має місце на протязі тривалого періоду часу. В судовому засіданні встановлено, що батько неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Він не бере участі в утриманні, вихованні та розвитку своїх дітей, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, навчанням. На даний момент відповідач продовжує свідомо ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, бажання змінити ставлення до дітей не висловлює. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач неналежним чином приймає участь в утриманні та вихованні дітей, та не докладає для цього жодних зусиль. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) вказує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. В іншій справі Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 р.) зазначає, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, своє ставлення до виховання дітей не змінив, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу, не цікавиться їхнім життям, не піклується про стан їх здоров`я, не надає дітям доступу до культурних та інших цінностей. Відповідач [PERSON] в службу у справах дітей із заявою про те, що йому перешкоджають спілкуватися з дітьми, не звертався. При цьому, наведені вище обставини дають підстави суду дійти висновку, що відповідач не має бажання та не спроможний виконувати батьківські функції щодо своїх дітей. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи у суді донька [PERSON] досягла повноліття. Разом з тим, приписи СК України та інші законодавчі акти не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/доньки після досягнення ними повноліття, та відповідний висновок викладено у постанові Об`єднаної палати КЦС Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі № 185/9339/21. При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного споріднення. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому. Відтак, незважаючи на досягнення донькою [PERSON] повноліття, судом встановлено обґрунтованість передбачених ст.164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач свідомо ухиляється тривалий час від виконання своїх батьківських обов`язків, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав. З урахуванням вище встановлених обставин суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки обставини наведені у такому висновку знайшли своє підтвердження у доказах, досліджених судом. Враховуючи положення ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України у відповідності до яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дітей, суд вбачає фактичні та правові підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його повнолітньої доньки [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини та відповідно до ч.3 ст.166 СК України суд при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. З огляду на те, що з відповідача вже стягуються аліменти на користь позивачки на утримання дітей, а відтак суд не вбачає фактичних та правових підстав для повторного вирішення вказаного питання. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів суд виходить з наступного. Як було вище встановлено судом, згідно судового наказу Острозького районного суду Рівненської області від 22.06.2011 року у справі №2-н/1713/53/11 з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до їх повноліття, починаючи з 21 червня 2011 року. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Вищевказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні в Острозькому відділі ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 21720 від 17.10.2023р., складеного Острозьким відділом ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, загальна сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів за період з 01.07.2018 року по 30.09.2023 року становить 149932,80 грн. З вищевказаного розрахунку заборгованості вбачається, що аліменти на утримання дітей у вищевказаний період відповідач не сплачував, що відповідно до ст.196 СК України дає підстави для нарахування неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Суд приймає вищезазначений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем, як належний доказ по справі, оскільки він не викликає сумніву у суду та не спростований відповідачем по справі. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14.12.2020р. (справа № 661/905/19) стягнення пені, передбаченої абз.1 ч.1 ст.196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідач не повідомив суду про наявність обставин, які б виключали його вину у несплаті аліментів. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України, що суд об`єктивно на підставі належної оцінки доказів і доводів позивачки враховує при встановленні доведеності вини відповідача. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] допустив значну заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, а відтак у позивачки [PERSON] , як одержувача аліментів, виникло право на стягнення з нього пені, як відповідальності за прострочення сплати аліментів. При цьому суд враховує презумпцію вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. У зв`язку з цим на неї покладається тягар доведення протилежного, однак відповідач не спростував належним чином обставин позову, передбачених статтею 196 СК України, які є підставою для покладення відповідальності зі сплати відповідної неустойки. При визначенні розміру пені за несвоєчасне виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань суд зазначає наступне. Згідно виконаного позивачкою розрахунку розмір неустойки (пені) за несвоєчасну сплату відповідачем аліментів за період з 01.07.2018 року по 30.09.2023 року становить 45 641,73 грн. Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також не спростував визначений позивачкою у зв`язку з такою заборгованістю розмір пені, а відтак наданий позивачкою розрахунок розміру неустойки (пені), за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. При вирішенні даного спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідачем не спростований, та згідно ч.1 ст.196 СК України за наявності такої заборгованості позивачка, як одержувач аліментів, має право на стягнення неустойки, а відтак суд приходить до висновку, що позивачка вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом стягнення з відповідача неустойки (пені) у визначеному законом розмірі за порушення останнім виконання своїх аліментних зобов`язань. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Факт невиконання платником аліментів [PERSON] рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей підтверджується письмовим розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем. Одночасно, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що аліменти на утримання дітей впродовж періоду часу з 01.07.2018 року по 30.09.2023 року відповідачем не сплачувались, та вказана обставина відповідачем не спростована. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів виникла внаслідок неналежного виконання ним обов`язку щодо утримання неповнолітніх дітей, покладеного на нього судовим рішенням. Поважних причин несплати ним аліментів відповідач не навів та будь-яких доказів належної їх сплати не надав. Як наслідок, в такому випадку настає відповідальність відповідача, передбачена ст.196 СК України. Одночасно суд враховує, що згідно ч.1 ст.196 СК України сума пені не може бути більшою ніж 100 % заборгованості по аліментам на дитину. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Підстав, передбачених ч.2 ст.196 СК України, для зменшення розміру неустойки судом не встановлено. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір при подачі позову до суду у розмірі 1073 грн. 60 коп. Окрім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved