Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

10.11.2023 [PERSON] (далі також [PERSON] , позивач, батько) звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач, мати) та стягнення пені у зв`язку із несплатою аліментів, у якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) у зв`язку із несплатою аліментів у розмірі 126 189,99 грн та позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] (далі також [PERSON] , донька), та сина [PERSON] , [INFO] (далі також [PERSON] , син). Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі також Служба). Позиція сторони позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зареєстрованому шлюбі у сторін 19.07.2012 народилось двоє дітей - донька [PERSON] та син [PERSON] . Рішенням суду від 08.10.2019 шлюб між сторонами розірвано, рішенням суду від 26.05.2020 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дітей, рішенням суду від 04.06.2020 визначено місце проживання дітей разом з батьком. 21.02.2022 [PERSON] виїхала за межі України і з того часу жодного разу не приїжджала, дітей не відвідувала, їхнім життям не цікавилась. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з липня 2019 по липень 2023 жодного платежу зі сплати аліментів [PERSON] не здійснювала, розмір заборгованості складає 252 379,97 грн. У зв`язку із наявною заборгованістю у виконавчому провадженні було винесено ряд постанов, а саме про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника. Крім того, у зв`язку із наявною заборгованістю, виконавчою службою здійснено нарахування штрафу у розмірі 50% суми заборгованості, що становить 126 189,98 грн. Отже, відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своїх малолітніх дітей, не приймає участь у їх вихованні, навчанні та розвитку, діти постійно проживають з батьком, перебувають на його повному утриманні, виховуються ним самостійно з урахуванням усіх їхніх потреб та інтересів. Позиція сторони відповідача. Відповідач не визнає позовні вимоги в частині позбавлення її батьківських прав, частково визнає в частині стягнення неустойки (пені) у зв`язку із несплатою аліментів, а саме в розмірі 6 030,53 грн. Зазначає, що її спільне життя з відповідачем не склалось через застосуванням щодо неї фізичного насильства зі сторони колишнього чоловіка, після чергового разу відповідач забрала дітей та переїхала жити у м. Балаклія Харківської області. Однак, через півроку позивач силоміць забрав дітей. Рішення про визначення місця проживання дітей з батьком відповідач не оскаржувала, оскільки у неї з позивачем було досягнуто усної домовленості про безперешкодне спілкування матері з дітьми та участі у їх вихованні. Проте, [PERSON] порушив домоленості, змінив місце проживання дітей, адресу не повідомив, телефонні дзвінки ігнорував. [PERSON] самостійно неодноразово приїздила за зареєстрованим місцем проживання дітей для побачення з ними, однак їх там не знаходила. Згодом після повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України, відповідач дізналась, що діти знаходяться у Греції в м. Салоніки, куди матір прибула 17.12.2022, зустрілась з дітьми та була з ними до 26.12.2022, через конфлікт з колишньою свекрухою придбала квиток та повернулась до свого постійного місця проживання в Німеччині. Згодом, 18.10.2023 відповідач знову приїхала в м. Салоніки, однак не змогла повноцінно побачитись з дітьми, оскільки, зі слів сина, батько заборонив їм підходити до матері. У зв`язку з цими відповідач зверталась до поліції м. Салоніки. Таким чином, батько дітей створює матері перешкоди у спілкуванні з дітьми з метою створення підстав для позбавлення її батьківських прав. Заяви, клопотання, процесуальні дії суду. Ухвалою від 29.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання /т.1 а.с.88/. 24.01.2024 від представника відповідача надійшов відзив /т.1 а.с.97-140/. У підготовчому засіданні 25.01.2024 долучено до матеріалів справи відзив, відмовлено у роз`єднанні позовних вимог, встановлено строки для подання заяв по суті, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 21.02.2024 /т.1 а.с.138/. 12.02.2024 від представника третьої особи надійшов лист з повідомленням про неможливість вжиття заходів щодо опрацювання матеріалів позовної заяви, проведення обстеження умов проживання дітей, підготовки питання до розгляду на засіданні комісії та надання відповідного висновку щодо розв`язання спору. Також міститься заява про розгляд справи без участі представника третьої особи /т. 1 а.с.141-143/. 13.02.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив /т.1 а.с.144-204/. 19.02.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання /т.1 а.с.205-229/. 21.02.2024 від представника позивача надійшла заява про забезпечення доказів шляхом їх витребування /т.1 а.с.230-249/. У підготовчому засіданні 21.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, долучено до матеріалів справи відповідь на відзив, задоволено заяву про витребування доказів, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 14.03.2024 /т.1 а.с. 250-250б/. Ухвалою від 21.02.2024 витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості щодо напрямів перетину кордону на виїзд та в`їзд [PERSON] за період часу із 31.08.2020 по 21.02.2024, із зазначенням назви пункту пропуску/контролю та його коду /т.1 а.с.250в/. 04.03.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, клопотання про витребування доказів /т.2 а.с.4-9, 10-12/. 07.03.2024 на виконання вимог ухвали від 21.02.2024 надійшла витребувана інформація /т.2 а.с.2/. 14.03.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження /т.2 а.с.18-40/. У судовому засіданні 14.03.2024 судом долучено до матеріалів справи відомості з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, прийнято до розгляду заперечення на відповідь на відзив, відмовлено у задоволенні клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про долучення доказів - висновку психолога, задоволено клопотання представника позивача про з`ясування думки дітей, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про допит психолога, задоволено клопотання представника позивача про надання контактної інформації відповідача, залишено без розгляду клопотання представника відповідача про витребування доказів - відомостей про перетин кордону дітьми, задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, долучено до матеріалів справи копію трудової книжки відповідача, заслухано вступне слово позивача, у судовому засіданні оголошено перерву до 20.03.2024 /т.2 а.с.47-50/. Ухвалою від 14.03.2024 витребувано у Пенсійного фонду України довідку ОК-5 про доходи [PERSON] за період з липня 2019 по лютий 2024 /т.2 а.с.51/. 18.03.2024 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та зазначення контактної інформації відповідача /т.2 а.с.55-59/. У судовому засіданні 20.03.2024 заслухано вступне слово представника позивача та представника відповідача, досліджено письмові докази, оголошено перерву у судовому засіданні до 16.04.2024 /т.2 а.с.60-62/. 29.03.2024 до суду з Пенсійного фонду України надійшли витребувані відомості /т.2 а.с.69-72/. Судове засідання 16.04.2024 не відбулось у зв`язку з відсутністю інтернет зв`язку /т.2 а.с.66/. 25.04.2024 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів /т.2 а.с.73-75/. 25.04.2024 до суду надійшов Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей (далі - Висновок) /т.2 а.с.76-80/. У судовому засіданні 25.04.2024 задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів, долучено до матеріалів справи відомості з Пенсійного фонду України, Висновок, змінено порядок з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, надано вступне слово відповідачу та представнику третьої особи, заслухано їхні вступне слово, в присутності спеціаліста - фахівця в галузі психології та представника Служби заслухано думку дітей, долучено до матеріалів справи надані представником відповідача копії паспорта відповідача, відповіді з гімназії, контр розрахунок пені, підтвердження звернення до виконавця. відмовлено у задоволенні долучення фотокарток, досліджено нові письмові докази, електронний доказ - відеозапис з флеш-накопичувача, судом ухвально про закінчення з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, оголошено перерву перед судовими дебатами до 07.05.2024 /т2. а.с.114-119/. У судовому засіданні 07.05.2024 суд перейшов до судових дебатів, заслухано виступ сторін та їх представників у судових дебатах, суд видалився до нарадчої кімнати, по виходу оголосив вступну та резолютивну частину рішення /т.2 а.с.121/. Обставини, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 29.06.2012, який було зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 787 /т.1 а.с.17/. У шлюбі у подружжя народилось двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження /т.1 а.с.18,19/ Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/10345/19 від 08.10.2019 розірвано шлюб, зареєстрований 29.06.2012 між [PERSON] та [PERSON] /т.1 а.с.20-22/. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/2718/20 від 26.05.2020 припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , щомісячно в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 18 липня 2019 року та до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , щомісячно в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку починаючи з 18.07.2019 /т.1 а.с.23-24/. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/16402/19 від 04.06.2020 визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] до досягнення дітьми 14 річного віку. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей з матір`ю - залишено без задоволення /т.1 а.с.25-31/. У вказаному рішенні суду встановлено, що діти проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Мати [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . 10.08.2020 Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист з примусового виконання рішення суду № 753/2718/20 про стягнення з [PERSON] аліментів /т.1 а.с.32-33/. 31.08.2020 головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62899969 з примусового виконання рішення суду № 753/2718/20 про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей /т.1 а.с.34-35/. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] , складеному державним виконавцем [PERSON] за період з липня 2019 року по жовтень 2023 року, вбачається наявність заборгованості у розмірі 252 379,97 грн /т.1 а.с.40-42/. 25.07.2023 позивач [PERSON] , в особі адвоката Журавель Р.О., звернувся до державного виконавця із клопотанням про проведення розрахунку заборгованості, звернення стягнення на майно боржника, винесення постанов про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, накладення штрафу /т.1 а.с.36/. 01.08.2023 державним виконавцем у вказаному виконавчому провадженні були винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника /т.1 а.с.47-59. З інформації про виконавче провадження № 62899969 вбачається, що після відкриття виконавчого провадження 31.08.2020 жодних виконавчих дій до серпня 2023 року державним виконавцем не здійснювалося /т.1 а.с.60-63/. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненому станом на 09.02.2024 - заборгованість становить 268 390,22 грн /т.1 а.с.210-213/. Із вказаних розрахунків заборгованості вбачається, що вони здійснені виходячи із середньої заробітної плати працівника по м. Києву. З наявної у матеріалах справи копії трудової книжки [PERSON] та відповіді Пенсійного фонду України вбачається, що відповідач у період з серпня 2019 року по грудень 2020 року працювала, отримувала офіційно заробітну плату та за неї сплачувалися пенсійні внески /т.2 а.с.43-46,69-71/. Відповідно до інформації, наданої Державною прикордонною службою України на запит суду, [PERSON] у січні 2021 року вилетіла у м. Гданськ, 20.06.2021 року повернулася до м. Харкова, 09.07.2021 вилетіла в Анталію, а 16.07.2021 повернулася. 21.02.2022 вилетіла в Стамбул і до цього часу не поверталася в Україну. На теперішній час [PERSON] постійно проживає у Німеччині /т.2 а.с.2,81-96/. У серпні 2023 року представник [PERSON] , діючи в її інтересах, звернувся до Служби із заявою про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкування з ними. У вересні 2023 року - повторно. У лютому 2024 року відповідач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, встановлення способу участі матері у вихованні дітей /т.1 а.с.106,107-108,220-226/. У 2019 році протягом півроку діти разом з матір`ю проживали у м. Балаклія в Харківській області, з квітня 2019 року відвідували загальноосвітню школу, що підтверджується довідкою з місця навчання, характеристиками дітей, а також встановлено зі слів позивача та відповідача у судовому засіданні /т.1 а.с.112,114,115,177,178,179/. З вересня 2020 року по теперішній час діти навчаються у Гімназії № 62 Дарницького району м. Києва /т.1 а.с.174,98-99,/. Кримінальне провадження № 12020100020000122, відомості про яке внесені за заявою [PERSON] 09.01.2020 за кваліфікацією ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) закрито 04.04.2020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) /т.1 а.с.116, т. 2 а.с.75/. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дарницького району м. Києва, затвердженому Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією від 24.04.2024, [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дітям, не турбується про стан їх здоров`я /т.2 а.с.76-80/. Під час з`ясування думки дітей у судовому засіданні, [PERSON] повідомила суду наступне: вона постійно проживає з татом, братом та бабусею по вул. Дніпровська набережна. Пам`ятає, як була маленька мама забрала її разом з братом зі школи і поїхали потягом до м. Балаклії, де жили певний час, ходили в школу. Мама займалась ворожінням, під час цього закривала її з братом у кімнаті, або відправляла гуляти. Одного дня мама відвела їх до бабусі - мами батька і батько звідти їх забрав. Мама не цікавиться життям доньки, тато добре до неї відноситься, дає поради, любить, турбується, від мами вона такого не пам`ятає. У неї немає номеру телефону мами, остання чотири роки не цікавилась донькою, тепер вона не хоче спілкуватись з мамою, не потребує її турботи. Вони бачились в Греції, татова сестра запропонувала подзвонити мамі, потім в якийсь день мама просто прийшла. Один день вони разом провели з нею в готелі, гуляти мама не хотіла виходити. За все платила тітка - татова сестра. Мама цікавилась не життям доньки та сина, а життям тата - питала, з ким він живе, чи зустрічається з кимось. Зараз мама не приїжджає, донька цього і не хоче. Під час з`ясування думки дітей у судовому засіданні, [PERSON] повідомив суду наступне: Він живе з татом, бабусею та сестрою, ходить до школи, гуляє, хоче відвідувати футбол, впевнений, тато йому в цьому допоможе. Як звати маму [PERSON] згадав з труднощами, вказав, що вона живе окремо, зі слав тата йому відомо, що між батьками зараз іде суд. З татом [PERSON] спілкується щодня, з мамою спілкувався тільки в Греції. Пам`ятає маму до 6 років, в цей час батьки часто сварились. Одного дня мама забрала його з сестрою зі школи, потягом вони поїхали до м. Балаклії. Там він ходив в школу і був вдома, коли мама ворожила - їх відправляла на вулицю. Одно дня тато їх забрав, чому син дуже зрадів. В Греції, коли побачились з мамою, вона цікавилась їхніми хобі, питала про тата. Зі спільного дозвілля [PERSON] пам`ятає похід на море, в ресторан, навчання гри в дурня. Потім подарувала їм незначні подарунки і залишила 50 євро. Після цього з мамою він більше не спілкувався, вона йому не телефонувала, свій номер не давала. Зазначив, що мама ним з сестрою не цікавиться, він з нею спілкуватись не хоче. Наразі шкільні завдання вирішувати допомагає бабуся. Тата б він описав так, що він робить все, щоб він був з ним, допомагає йому. Маму охарактеризувати виявилось складно, вона не приїжджає, не цікавилась ними коли почалась війна, наразі він не хоче з нею спілкуватись. Правове обґрунтування, висновки суду. Щодо позовних вимог про стягнення пені у зв`язку з несплатою аліментів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень. Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713. Верховний Судом у постановах від 24.11.2022 у справі № 754/12768/20, від 20.09.2022 у справі № 757/35562/18, від 09.02.2022 у справі № 522/8173/19, від 05.08.2021 року у справі № 757/35562/18, від 05.08.2020 у справі № 464/6206/18 зазначено, що здійснення розрахунку заборгованості за аліментами платника аліментів виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості відповідно до вимог ч. 2 ст. 195 СК України, державний виконавець повинен проводити відносно осіб, які не працюють на час виникнення заборгованості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. При цьому, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості по аліментам на який здійснено нарахування пені, суд дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення сума пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 126 189,99 грн. являється необґрунтованою та не доведеною виходячи з наступного. Розрахунок розміру аліментів за період з липня 2019 року по листопад 2023 року державним виконавцем проведено виходячи із розміру доходу/середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості, а саме по м. Києву. Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] із серпня 2019 року по грудень 2020 року офіційно працювала у ТОВ «Основа інфо» та ТОВ «Тютюнова компанія Слобожанщини», тобто у неї був наявний постійний дохід у вигляді заробітної плати, і розмір її заробітної плати є значно меншим, ніж вказано у розрахунках державного виконавця. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з грудня 2020 року зареєстрована у Харківській області, м. Балаклія, а середня місячна заробітна плата у Харківській області також є значно меншою, ніж у м. Києві. Суд зауважує, що розрахунок заборгованості по аліментах, проведений державним виконавцем, є невірним, оскільки [PERSON] отримувала у період з із серпня 2019 року по грудень 2020 року заробітну плату та була зареєстрована у Харківській області, державним виконавцем безпідставно не враховані дані обставини при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам, та заборгованість була визначена за показниками середньої заробітної плати для даної місцевості, тобто по м. Києву. Також державним виконавцем не було враховано місце проживання [PERSON] , яка з грудня 2020 року зареєстрована в Харківській області, м. Балаклія, а отже середня заробітна плата для даної місцевості буде значно нижчою ніж у м. Києві. Таким чином, з огляду на те, що отримані відомості про доходи [PERSON] за липень 2019 року - липень 2023 року, розрахована державним виконавцем сума заборгованості по сплаті аліментів за вказаний період являється значно більшою, ніж та, на яку має право стягувач аліментів, а також враховуючи той факт, що пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов`язання, а не перетворюватися на непомірний тягар для нього, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасну плату аліментів, оскільки заявлений позивачем розмір пені не підтверджений належними доказами. Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07.12.2006 за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». В іншому своєму рішенні від 18.12. 2008 (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24.02.1995, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20.09.2006 (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша ст. 151 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з приписами п.2. ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються ст. 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Під час розгляду справи позивачем не доведено, а судом не встановлено гострої необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, а також стороною позивача не обґрунтовано, чому таке позбавлення буде в інтересах дітей. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до висновку, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи з наступного. Згідно зі ст.166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 по справі №214/5134/22 виснував, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Судом встановлено, що відповідач не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, фактично самоусунулась від їх виконання, перетнула кордон в сторону виїзду з України у 2022 році, не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, успіхами, переживаннями, належним чином не турбується про них, переклавши увесь тягар виховання, забезпечення, догляду та створення умов для їх розвитку, навчання та відпочинку на позивача - батька дітей. Попри те, наявні підстави вважати, що таке відсторонення відповідача пов`язано саме з неприязними стосунками з батьком дітей, при цьому, намагання зі сторони батька сприяти хоча б мінімальному спілкування дітей з матір`ю або збереження образу матері в пам`яті дітей в позитивному світлі судом не вбачається. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дітьми і матір`ю, або між батьками, конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення її від виконання батьківських обов`язків. По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29.11.2023 по справі № 607/15704/22). В межах розгляду даної справи, судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити, не містить таких даних і поданий Висновок, у якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та який не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. У Висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 24.04.2024 орган опіки та піклування Дарницького району м. Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18). У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з положень ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21.02.1991, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Таким чином, суд в оцінці обставин даної справи виходить з того, що на перше місце суд ставить якнайкращі інтереси дітей, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення матері до дітей. Судом під час судового розгляду встановлено, що матір дітей не виконує своїх батьківських обов`язків в достатній мірі через фактичне постійне проживання за кордоном, що, в тому числі, пов`язано з наявністю місця проживання на території України в Харківській області, яка починаючи з лютого 2022 року є зоною бойових дій. Слід зауважити, що дії матері щодо часткового погашення заборгованості з аліментів та звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, встановлення способу участі матері у вихованні дітей виникли після звернення позивача з даним позовом до суду, однак свідчать про намагання матері виправити ті обставини, що склались, та посприяти налагодженню зв`язку зі своїми дітьми. Під час свого виступу у судовому засіданні відповідач повідомила, що не може повернутись в України у зв`язку з встановленою забороною на виїзд за її межі в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, що унеможливлює її повернення до Німеччини, де вона має певні обов`язки. Також, звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, встановлення способу участі матері у вихованні дітей після того, як знайшла фінансову можливість для оплати послуг з професійної правничої допомоги. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», п. 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосовування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Одночасно, за частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами першою-четвертою ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із п. 1 ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Відповідно до частин першої, другої ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. П.п. 1, 3 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За ч.ч. 2,3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками. Беручи до уваги всі встановлені судом обставини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи викладені норми законів, суд приходить до висновку про необхідність попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , поклавши при цьому на Службу Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Судові витрати. Судові витрати позивача по сплаті судового збору залишаються за ним на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, сторонами не заявлялись. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed