Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 13.09.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , про вселення, та просить: -вселити її за місцем реєстрації у квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову, позивач зазначає, що вона була зареєстрована з дня свого народження - [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Мешкала разом із батьком [PERSON] до 26.08.2021 року. Її батько одружився вдруге на жінці, що є професійним адвокатом - Чубко І.А., що оселилась в квартирі з грудня 2020 року. Після його одруження, їй постійно зазначали, шо вона вже доросла та повинна винаймати квартиру. 26.08.2021 року дружина батька зустріла його на вулиці ввечері близько 21:00 години і повідомила, що в квартирі поміняні замки. Коли вона звернулась до батька. То він повідомив, що зняв її з реєстрації, і більше не бажає мешкати разом з нею. Пізніше приїхала адвокат батька [PERSON] і зазначила, що її батько подарував квартиру невідомому чоловіку, вона повинна піти з квартири, а речі зможе забрати пізніше. Вона викликала поліцію і написала заяву про те, що її не пускають додому. Зібралися сусіди, які благали батька її впустити, однак він відмовив. Позивач вважає, що батько подарував квартиру, з метою недопущення проведення судово-будівельної експертизи в квартирі, за позовом її матері про визнання права власності на реконструкцію і кошти за ремонт і меблі. Незважаючи на неодноразові звернення до дільничного інспектора міліції, батько продовжує перешкоджати їй у користуванні житлом. Хоча, після оформлення квартири на [PERSON] 24.06.2021 року позивач та її батько продовжували мешкати в квартирі. Позивач вважає, що порушене її конституційне право на житло. 15.11.2021 року представник [PERSON] - адвокат Портна У.О. подала до суду відзив на позовну заяву, яким відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначено наступне: [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . При оформленні договору дарування, з боку минулого власника [PERSON] було надано приватному нотаріусу Відомості Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Ш1-114527-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 20.05.2021 року, які підтверджували, що зареєстрованих осіб у квартирі немає. При оформленні квартири, вони усно домовились, що до 01.09.2021 він, його дружина, та донька виселяться. Відсутність зареєстрованих осіб у квартирі також додатково підтверджувалось Відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Б4-11452-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 28.07.2021 року. 29.08.2021 року донька [PERSON] виселилась з квартири, що підтверджується Актом приймання-передачі. 13.09.2021 року він дізнався, що [PERSON] зареєстрована в його квартирі, однак він своєї згоди на реєстрацію не надавав. Рішення [PERSON] щодо дарування йому квартири було виваженим та обґрунтованим, одним із мотивів була поведінка його доньки, яка ще до офіційного розлучення його з дружиною, виганяла його з власної квартири. 15.11.2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Портна У.О. подала до суду відзив на позовну заяву, яким відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначено наступне: 1) в провадженні суду перебуває цивільна справа №523/2961/21 щодо поділу спільного майна подружжя [PERSON] . Метою позову про поділ майна, було виправлення помилки, та оформлення кв. [ADDRESS] на доньку [PERSON] , чого відповідач не зробив під-час купівлі цієї квартири, довірившись колишній дружині, як наслідок квартира була оформлена на дружину. Ця справа розглядалась з лютого місяця 2021 року, оскільки [PERSON] не бажає оформлювати квартиру на доньку. Відповідач має намір у подальшому оформити належну йому частку квартири на доньку. 2) квартира [ADDRESS] належала відповідачу [PERSON] на праві власності, на підставі заповіту його матері. У лютому 2019 року [PERSON] повідомила йому, що йде до іншого чоловіка. У листопаді 2019 року відповідач дізнався, що [PERSON] оселилась в квартиру доньки за адресою: кв. [ADDRESS] , без його відома. [PERSON] в період розлучення з лютого 2019 року майже до 14.12.2019 року з колишньою дружиною неодноразово виганяли відповідача з квартири по [ADDRESS] . Жорстка поведінка доньки, нехтування його як батька, хх неодноразові вислови, що квартира по [ADDRESS] буде належати їй, стали причиною рішення відповідача, щодо відчуження цієї квартири. Після оформлення договору дарування, він домовився із новим власником [PERSON] , що до 01.09.2021 року він, його дружина, та донька, звільнять квартиру. Коли відповідач зібрав всі особисті речі доньки 26.08.2021 року та викликав автомобільного перевізника, вона здійснила галас з сусідами, та йому прийшлося заплатити за простій і відпустити машину. 29.08.2021 року він також викликав та оплатив машину для перевезення речей доньки з квартири, але вона вирішила здійснити маніпуляцію, та після завантаження речей доньки у автомобіль, вона різко найняла начебто кімнату у сусідки на другому поверсі у квартирі [ADDRESS] , та заставила перенести всі речі до цієї квартири. 26.08.2021 року донька викликала поліцію, та написала на нього заяву. Донька до цього знала, що квартира більше відповідачу не належить, витяг про угоду отримала ще 16.08.2021 року, однак ігнорувала його вимоги звільнити квартиру. Доньці є де проживати, це квартира [ADDRESS] , яка первісно набувалась, саме з метою, щоб вона там проживала. 16.09.2021 року [PERSON] подав до суду позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якою просив: - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кв. [ADDRESS] . 02.11.2022 року [PERSON] подав до суду заяву про відмову від позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Далеко К.О. від 17.09.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07.12.2021 року: -клопотання представника [PERSON] - адвоката Шляпіної Людмили Миколаївни про об`єднання справ в одне провадження - задоволено; -об`єднано справу № 523/16823/21 та справу № 523/16917/21 в одне провадження під № 523/16823/21. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 19.09.2022 року: закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2022 року: прийнято відмову від позову та закрито провадження по об`єднаній цивільній справі № 523/16823/21 в частині позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2022 року: витребувано у Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відомості про осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] . Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: у зв`язку із неявкою сторін; у зв`язку із клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із витребуванням доказів; у зв`язку із закриттям підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті; у зв`язку із викликом свідків; у зв`язку із повітряною тривогою. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання 26.04.2024 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, матеріали справи містять заяви сторін про подальший розгляд справи без їх участі. Суд зазначає, що сторони приймали участь у попередніх судових засіданнях. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Шляпіна Л.М., з`явившись до судового засідання, підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явились, їх представник - адвокат Портна У.О., з`явившись до судового засідання, не визнала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, зазначив, що являється сусідом, проживає в квартирі [ADDRESS] року зателефонувала сусідка, та повідомила що [PERSON] виселяють, він вийшов, піднявся на поверх, побачив [PERSON] , вона плакала, зазначила що папа її виселяє. Адвокат повідомила, що [PERSON] не буде ні з ким розмовляти, що квартира [PERSON] більше не належить. Також зазначили: Ви за неї не хвилюйтесь, а хвилюйтесь за своє життя. Приїхала поліція. [PERSON] не розмовляв ні з ким. Працівники поліції зазначили, що вони не будуть виламувати двері. [PERSON] з сусідкою сіли в машину, та поїхали у відділення поліції. [PERSON] повідомили, шо їй не повернуть речі, якщо вона не поставить підпис під Актом. [PERSON] повідомила, що речі не повернуть, якщо вона не підпише Акт. Речі [PERSON] забирала з квартири через декілька днів. Сусіди допомагали вигрузити речі [PERSON] з газелі, до якої раніше їх грузили, та занесли до гаража сусіда. Наразі, в квартирі [ADDRESS] ніхто не мешкає, тому що темні вікна. У [PERSON] до цього, були гарні відносини з батьком. З 2020 року свідок перестав спілкуватися з сім`єю [PERSON] , [PERSON] повідомила, що з [PERSON] не проживає більше. [PERSON] , будучи допитаною в якості свідка, повідомила, що являється в минулому сусідкою [PERSON] . 26.08.2021 року біль 21:00 їй зателефонувала [PERSON] , та повідомила що її не пускають додому, просила допомоги. Свідок проживала на другому поверсі, вони на третьому. [PERSON] стояла заплакана, вони с чоловіком зателефонували, однак [PERSON] повідомив, що вона там більше не мешкає. [PERSON] сказала, що у неї прописка. Свідок викликала поліцію, коли вони приїхали, то всі знаходились біля квартири, бачили як розбирають в квартирі ліжко. В квартирі був невідомий чоловік, [PERSON] та його теперішня дружина. Коли приїхала поліція, то [PERSON] вийшов, та закрив квартиру. [PERSON] повідомив, що потрібно чекати нового власника квартири. Озвучили, що квартира подарована. Був присутнім представник ОСББ, всі були в шоці. На всі наміри домовитись впустити дитину [PERSON] до квартири, відмовили, і адвокат поїхала в поліцію, як представник нового власника. [PERSON] поїхала до поліції разом із сусідкою, писати заяву про незаконне виселення. Через два дні [PERSON] зателефонувала, зазначила що на вихідних можна буде забрати речі, просила щоб чоловік свідка їй допоміг. В призначений час приїхала адвокат Уляна, разом з [PERSON] та його дружиною, відкрили квартиру, була подана машина, чоловік свідка разом із сусідами зайшли до квартири, та почали збирати речі, речі були в мішках, тому перевірити не змогли їх. [PERSON] надали Акт. Водій зазначив, що речі вивезуть в невідомому напрямку, тому вони вийшли з сусідами з квартири, та відвантажили речі з машини до своєї квартири, та до гаражу, після чого відпустили машину. [PERSON] поїхала в поліцію, писати заяву, що не видали речі всі, вони з сусідами наступного дня грузили речі до нової машини, яку вже замовляла [PERSON] . В перший день виселення були погрози, адвокат зазначила, хвилюйтесь за свої життя, вона не дитина, їй 21 рік. Акт [PERSON] підписала із застереженням, що не видані всі речі. Її примусили підписати цей Акт, зазначили що інакше взагалі не повернуть речі. Там знаходились [PERSON] , [PERSON] , та подружка [PERSON] . [PERSON] плакала. Блаженця свідок ніколи не бачила. Квартира пуста, періодично появляється дружина [PERSON] . Після розлучення, [PERSON] проживала з [PERSON] , з ним були добрі відносини. Після розлучення, з матір`ю також були гарні відносини. [PERSON] , будучи допитаною в якості свідка, повідомила, що є сусідкою, проживає в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] проживала з батьком, була гарна сім`я. У серпні 2021 року свідок побачила [PERSON] , що вона носиться по під`їзду, собака була прив`язана, вона тільки прийшла з роботи, її вигнали з дому. Причину свідок не знає. Для всіх сусідів це був шок, зібралося багато людей. Ходила дружина [PERSON] , зазначала [PERSON] , забери свою собаку. Частину меблів виставили в під`їзді. Вони [PERSON] відпаювали. Прохання до [PERSON] не призвели до результатів. Він був в квартирі, дружина не пускала його до сусідів. [PERSON] допомогли поїхати до РОВД. Наразі в квартирі ніхто не мешкає, покази лічильників раніше подавав батько [PERSON] . Речи вивозили через три дні. Був [PERSON] , його дружина, вантажник, [PERSON] та адвокат. [PERSON] була заплаканою, їй поставили умови - підписати Акт, тоді повернуть речі. Зі слів дитини [PERSON] , на неї здійснювали тиск, повідомляли, що інакше, вона піде без нічого, як пішла її мати. [PERSON] в ці дні свідок не бачила. Між [PERSON] та батьком почались напружені відносини, після появи його нової дружини. Позивач [PERSON] , будучи допитаною у якості свідка, пояснила, що проживала в квартирі з народження, все було добре, поки батько не одружився. У травні 2021 року батько їй повідомив, що слід з`їхати з квартири, оскільки вона вже доросла, потім ця тема не піднімалась, проживали до серпня 2021 року. 26.08.2021 року позивач пішла на роботу, отримала через дві години від батька смс-повідомлення, щодо переїзду, вона йому відповіла, що прийде з роботи і вони поговорять. Коли вона приїхала увечері додому, то побачила що стоїть газель, та жінка батька з її собакою, та її речами. В коридорі були речі позивачки, їй повідомили що вона сьогодні виїжджає. Також повідомили, що квартиру подарували [PERSON], якого позивач не знає, та ніколи не бачила, що замки поміняли. Сусіди були свідками її примусового виселення. Вона подавала заяву про порушення відносно батька кримінальної справи. Позивачу допомагали забрати речі з квартири, через декілька днів, подруга та друг, сусід [PERSON] . Також там були: адвокат Портна У.О., дружина батька, батько, вантажники яких найняв батько. Їй повідомили, що у неї на збори буде дві години. Адвокат Портна У.О. та батько їй погрожували, зазначали, що якщо вона не поставить підпис під Актом, то внизу машина, в яку були завантажені її речі, закриється, та речі вивезуть в невідомому напрямку. Тому, після того як речі були завантажені, вони їх знову відвантажили з машини. Наразі, вона проживає на орендованій квартирі, іншого житла для проживання не має. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] перебували у шлюбі з 06.09.1997 року, який розірвано 14.12.2019 року, про що Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис №402. Це підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.12.2019 року, Серія [NUMBER] . Відповідач [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.10.2010 року, зареєстровано в реєстрі за №1398. Згідно п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Тому, із урахуванням змісту п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON] . 24.06.2021 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. Наразі, власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно довіреності від 24.06.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованої в реєстрі №1618, [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON] , кожен з яких має право діяти самостійно, представляти його інтереси в усіх органах, установах, організаціях, підприємствах, незалежно від їх форм власності та підпорядкування, розпорядження та управління належною йому квартирою під [ADDRESS] . Відповідно до Угоди від 01.09.2021 року, що укладена між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , домовились до наступного: довіреність від 24.06.2021 року, зареєстрована в реєстрі за №1618, не відкликається власником майна до 01.09.2022 року; одну пару ключів з чипом від вхідної двері у парадній від квартири надається повіреним для вільного доступу. Друга пара ключів від квартири залишається у власника майна; дії повірених, на підставі довіреності від 24.06.2021 року, направлені на схоронність та збереження квартири; до 01.10.2021 року повірені, які мають право діяти самостійно, зобов`язані оформити та укласти договір з охоронною організацією та поставлення квартири на охорону з відповідною кнопкою виклику охорони; всі дії, які зазначені у довіреності від 24.06.2021 року, залишаються в силі без уточнень та доповнень; витрати на комунальні послуги покладаються на власника майна, які здійснюють повірені; повірені, які мають право діяти самостійно, зобов`язані усно сповіщати власнику майна щодо сплати комунальних платежів та наявності заборгованості щомісячно; власник майна надає згоду щодо знаходження повірених, на вільний доступ до квартири, без обмежень у часі. Згідно відомостей № Ш-I-114527 щодо зареєстрованих осіб, за адресою: [ADDRESS] , станом на 20.05.2021 року, відсутні зареєстровані особи. Згідно відомостей № Б4-183979-ф/л щодо зареєстрованих осіб, за адресою: [ADDRESS] , станом на 28.07.2021 року, відсутні зареєстровані особи. Згідно Довідки №Ш7-222656-ф/л від 01.09.2021 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 30.06.2000 року по дату видачі довідки. Згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 07.09.2022 року, на адвокатський запит адвоката Шляпіної Л.М., з приводу Довідки виданої [PERSON] від 20.05.2021 року про відсутність зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , повідомлено наступне: -Департамент фактично почав виконувати повноваження з 05.04.2016 року. На момент звернення [PERSON] , станом на 20.05.2021 року, була відсутні інформація щодо реєстрації місця проживання [PERSON] 01.09.2021 року до Департаменту звернулася [PERSON] та надала документ, що підтверджує реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Головне управління Державної міграційної служби повідомило, що місце проживання [PERSON] значить зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , з 30 червня 2000 року. Встановлено, що Відомості видані у травні 2021 року [PERSON] містили неповну інформацію. Згідно Довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № Б1-150019-ф/л, виданої [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , відсутні зареєстровані особи. Як встановлено у судовому засіданні, під-час розгляду судом справи, [PERSON] , як власник квартири, звернувся до Департаменту з відповідними документами, та зняв з реєстрації місця проживання [PERSON] з кв. [ADDRESS] , у зв`язку із чим відмовився від позову про усунення перешкод. Згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 07.12.2022 року №1452/01-09, наданої на виконання ухвали суду від 03.11.2022 року, згідно з обліковими даними Департаменту, станом на 05.12.2022 року, за адресою: [ADDRESS] , жодна особа зареєстрованою не значиться. Згідно Акта проживання від 20.08.2021 року, складеного головою ЖК «ІНТЕРРАФ», який містить підписи сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] , проживає [PERSON] , [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] . [PERSON] проживає за даною адресою з дня свого народження, тобто з 02.06.2000 року по теперішній час. Судом встановлено, що 26.08.2021 року позивач [PERSON] , яка проживала до цього часу в квартирі разом із батьком [PERSON] , була вимушена покинути квартиру [ADDRESS] , їй повідомили про договір дарування, та нового власника квартири. Матеріали справи містять: - Акт приймання - передачі від 29.08.2021 року, підписаний адвокатом Портною У.О. та [PERSON] про те, що [PERSON] прийняла особисте майно повністю, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] . Сторони підтверджують про те, що особисте майно отримане [PERSON] особисто і повністю, будь - які претензії один до одного щодо переданих речей «не мають» - закреслено. (а.с. 14) - Акт приймання - передачі від 29.08.2021 року, підписаний адвокатом Портною У.О. та [PERSON] про те, що [PERSON] прийняла особисте майно повністю, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] . Сторони підтверджують про те, що особисте майно отримане [PERSON] особисто і повністю, будь - які претензії один до одного щодо переданих речей «не мають» - закреслено. Акт містить застереження, що [PERSON] не надали її подарунки та речі - комп`ютер, бутербродниці, сковорідки, письмовий стіл, пенал, аерогриль, занавіски, картини, посуд (а.с. 57). 01.09.2021 року [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Одеській області було подано заяву про вчинення злочину, з підстав її незаконного виселення, щодо дій [PERSON] та [PERSON] Заявою від 25.10.2021 року адвокат Шляпіна Л.М. в інтересах [PERSON] звернулась до Начальника відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення злочину, з причин її незаконного виселення та не повернення речей. Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси Лупенко А.В. від 13.12.2021 року: зобов`язано посадових осіб відділення поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, за заявою адвоката Шляпіної Л.М., від 26.10.2021 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2021 року по справі №523/2961/21, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11.04.2024 року, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Припинено право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] . Листом приватного нотаріуса Медведенко Г.В. від 17.12.2021 року, на запит [PERSON] , підтверджується, що він звертався до нотаріуса з приводу оформлення договору дарування на [PERSON] квартири [ADDRESS] . Листом - повідомленням від 29.12.2021 року підтверджується, що представник [PERSON] - адвокат Портна У.О. зверталась до [PERSON] , [PERSON] з пропозицією відкликання поданої ними апеляційної скарги на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2021 року по справі №523/2961/21, та підписання договору дарування частини кв. [ADDRESS] на Ангеліну. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд зазначає, що теперішній власник квартири [ADDRESS] [PERSON] та позивач [PERSON] не є членами однієї сім`ї. Між ними конфліктні відносини, що вбачається зі змісту поданих до суду заяв, відзивів, пояснень, як з однієї сторони, так і з іншої, а також заяв до правоохоронних органів. [PERSON] є членом сім`ї попереднього власника наведеної квартири відповідача [PERSON] . На дату укладення договору дарування квартири [ADDRESS] - 24.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою. Станом на час розгляду судом справи, [PERSON] не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується відповіддю Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 07.12.2022 року №1452/01-09, наданою на виконання ухвали суду від 03.11.2022 року, згідно з обліковими даними Департаменту, станом на 05.12.2022 року. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Суд зазначає, що позивачка проживала за адресою: [ADDRESS] , в якості члена сім`ї (дочка колишнього власника) і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18), від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц. Судом встановлено, що попередній власник кв. [ADDRESS] [PERSON] надавав право позивачу [PERSON] , як члену своєї сім`ї, користуватися квартирою, вона була там зареєстрована. З 24.06.2021 року власник квартири змінився з [PERSON] на [PERSON] . Надаючи правову оцінку особі [PERSON] , як набувачу квартири, суд дійшов висновків, що набуваючи квартиру в дар, у нього були законні підстави вважати, що за адресою: [ADDRESS] відсутні зареєстровані особи, а тому і відсутні права на користування квартирою у третіх осіб. Це підтверджується відомостями № Ш-I-114527 щодо зареєстрованих осіб, за адресою: [ADDRESS] , станом на 20.05.2021 року. Із відповідачем [PERSON] позивач [PERSON] спільним побутом та родинними відносинами не пов`язані, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому, право позивача на користування чужим майном підлягало припиненню на вимогу власника цього майна, на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Суд оцінив вимоги [PERSON] про вселення на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування позивача [PERSON] спірним житлом відповідає такій пропорційності. [PERSON] не має на праві власності будь-якого нерухомого майна. Разом із тим, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується намір [PERSON] на дарування позивачці частки квартири [ADDRESS] . Такий намір у судовому засіданні підтвердила і адвокат Портна У.О. З метою реалізації наміру відповідача [PERSON] , на дарування частки квартири, суд неодноразово відкладав розгляд справи, однак реалізації такого наміру перешкоджали обставини не набрання законної сили рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2021 року по справі №523/2961/21. Наразі, постановою Одеського апеляційного суду від 11.04.2024 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2021 року по справі №523/2961/21 залишено без змін. Суд вважає, що інтереси відповідача [PERSON] , як власника житла, перевищують інтереси члена сім`ї колишнього власника [PERSON] - [PERSON] , оскільки вони не пов`язані спільним побутом, між ними конфліктні відносини. До такого висновку суд дійшов також приймаючи до уваги намір відповідача [PERSON] на дарування [PERSON] частки квартири [ADDRESS] . Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Обставини того, що [PERSON] станом на час розгляду судом справи не проживав фактично в квартирі за адресою: [ADDRESS] , передав строково права на управління житлом [PERSON] та [PERSON] , не впливає на законність попередніх висновків суду, щодо припинення права користування чужим майном. З огляду на те що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed