Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся із позовом до Шевченківського районного суду м. Києва у якому просив суд стягнути із відповідача на його користь 21 847,27 грн. - заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, 1 180,20 грн. - заборгованості за постачання гарячої води, 2 748,59 грн. - 3 відсотки річних та інфляційну складову боргу. Позивні вимоги мотивує тим, що відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] , та є споживачем послуг які надаються позивачем. Згідно доданого розрахунку, починаючи з 18.06.2014 по 28.12.2017 сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги складає у загальному розмірі 25 776,06 грн., з яких: 21 847,27 грн. - заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, 1 180,20 грн. - заборгованості за постачання гарячої води, 2 748,59 грн. - 3 відсотки річних та інфляційну складову боргу. З урахуванням викладеного вище, просив суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.06.2018 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2018 дану справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.04.2019 справу було прийнято до провадження суду та признано до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.07.2019 розгляд справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 27.05.2022 відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. Свої заперечення проти позову мотивував тим, що він не є споживачем послуг за адресою: [ADDRESS] , які надаються позивачем. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, то сторони у судове засідання не викликалися. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі ст.5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. За змістом ч. 1 ст. 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно. За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. За змістом ст. 29 Закону надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року, встановлено, що власники та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. За змістом ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У тих випадках, коли закон не встановлює обов`язковість певної форми, сторони можуть обирати її на власний розсуд, але в межах чинного законодавства. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Таким чином, якщо умови усного договору виконуються сторонами, то він вважається укладеним, а умови прийнятими обома сторонами. За змістом ч. 1 ст. 633 ЦК України договір про надання комунальних послуг є публічним договором. Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України» Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Відповідно до вимог закону споживачі зобов`язані вносити плату за житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг в повному обсязі. Це відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 20 квітня 2016 року в справі 6-2951цс15. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором найму (оренди) №55 від 01.10.2012. Сторонами даного договору оренди є БУ-12 Київського КЕУ МОУ в особі начальника [PERSON] та [PERSON] . Водночас, позивач просить суд стягнути заборгованість за надані послуги за адресою: [ADDRESS] та надає відповідний розрахунок заборгованості саме за цією адресою. Як вбачається з матеріалів справи та на дану обставину звертає відповідач, він жодного відношення квартири за адресою: [ADDRESS] не має та там ніколи не проживав. Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.03.2021 квартира [ADDRESS] перебуває в іпотеці у АТ «Альфа-банк», а іпотекодавцем виступає [PERSON] . За вказаних вище обставин, суд вважає,що матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] є споживачами послуг, які надаються позивачем, за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги заявлені до відповідача,як споживача послуг за адресою: [ADDRESS] про стягнення заборгованості у сумі 25 776,06 грн., є недоведеними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, як необґрунтованого.

Outcome: dismissed