Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив визнати спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,3 кв.м., житловою 13,5 кв.м.; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] та [PERSON] за кожним право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,3 кв.м., житловою 13,5 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 листопада 2015 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року у справі № 369/3486/23 шлюб між сторонами розірвано. Сторони мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю. Спір між сторонами стосовно місця проживання дитини наразі відсутній. У період перебування у шлюбі подружжям було набуто певне спільне майно, зокрема, квартира, загальною площею 33,3 кв.м. житловою 13.5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 січня 2019 року. Ринкова вартість квартири на 30 березня 2023 року склала 1 071 600 грн. Отже, зважаючи на те, що вказана квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін і за спільні кошти подружжя, зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче провадження. 21 лютого 2024 року від [PERSON] надійшла заява, в якій відповідач зазначає, що позов визнає, проти винесення рішення у підготовчому засіданні не заперечує та просить розглядати справу у її відсутність. Крім того, [PERSON] просить повернути позивачу 50 відсотків судового збору та не стягувати з неї судові витрати, так як вона не порушувала прав позивача і не була проти врегулювати поділ спільного майна у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, просила суд розглядати справу у її відсутність. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 07 листопада 2015 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 18 січня 2019 року [PERSON] набула у власність квартиру, загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 13,5 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 99, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року у справі № 369/3486/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з вимогами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З матеріалів справи вбачається, що під час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] набула у власність квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а, відтак, вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Під час розгляду справи [PERSON] подала до суду заяву, в якій вказує на те, що вона визнає позов та не порушувала прав позивача і не була проти врегулювати поділ спільного майна у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи те, що [PERSON] визнає позов, визнання позову відповідачем не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач [PERSON] визнала позов до початку розгляду справи по суті, в силу вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 2 679 грн. Решта суми сплаченого судового збору у розмірі 2 679 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved