Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

КП "Харківські теплові мережі" звернулось до з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги за опалення та гарячу водуу розмірі 86690 грн. 09 коп., та судовий збір у розмірі 2684,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячої води. Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за вказані комунальні послуги не здійснюють, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем за період з 01.01.2002 року по 30.11.2023 року утворилась заборгованість у розмірі 86690 грн. 09 коп. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2023 відкрито провадження у справі в порядок спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.11.2023 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельник О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів позивної заяви позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 74 006 грн 10 коп. та з [PERSON] заборгованість у сумі 12 683 грн 99 коп. Позивач в додатку до позовної заяви "Відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу» при обчисленні суми основного боргу зазначає період нарахувань починаючи з 01.2002 року по 11.2023 року. дата подання (надходження) позову до суду на копії позовної заяви зазначена 25 жовтня 2023 року. Як вбачається з матеріалів справи 12 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області зареєстрований в реєстрі за №2626. Розглядаючи спір з приводу стягнення з нового власника житла боргу за попередні періоди, коли власник був інший, варто звертати увагу на те, що згідно зі статтею 322 Цивільного Кодексу України на власника покладається тягар утримання майна. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Тобто, право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] було припинено 12 листопада 2021 року, відповідно до ст.722 ЦК України. Більше половини суми нарахувань по "основному боргу" позивачем заявлено за межами трирічного строку позовної давності. Таким чином, позовні вимоги позивача, які стосуються нарахувань, строк оплати яких настав до листопада 2020 року, задоволенню не підлягають в зв`язку зі спливом позовної давності. Крім того, [PERSON] сплатила заборгованість за послуги з теплопостачання за період з листопада 2020 року по листопад 2021 року включно, що підтверджується копією квитанції № КА57-44Н4-6ЕА5-734Е від 14.11.2023 року на суму 12470,00 грн. 20.11.2023 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельник О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів позивної заяви позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 74 006 грн 10 коп. та з [PERSON] заборгованість у сумі 12 683 грн 99 коп. Позивач в додатку до позовної заяви «Відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу» при обчисленні суми основного боргу зазначає період нарахувань починаючи з 01.2002 року по 11.2023 року. Дата подання (надходження) позову до суду на копії позовної заяви зазначена 25 жовтня 2023 року. Як вбачається з матеріалів справи 12 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області зареєстрований в реєстрі за №2626. Розглядаючи спір з приводу стягнення з нового власника житла боргу за попередні періоди, коли власник був інший, варто звертати увагу на те, що згідно зі статтею 322 Цивільного Кодексу України на власника покладається тягар утримання майна. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Тобто, право власності на квартиру [ADDRESS] за мною [PERSON] було зареєстровано з 13 листопада 2021 року, відповідно до ст.,722 ЦК України. 24 лютого 2022 року російською федерацією розпочалась військова агресію проти України, у зв`язку із чим Президент України ввів воєнний стан на всій території нашої держави строком на 30 діб, який діє по теперішній час, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року за 364/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Постійні обстріли міста Харкова змусили відповідача - [PERSON] , покинути своє місце проживання, скільки стояло питання безпеки життя. З 04 березня 2022 року та по теперішній час відповідач [PERSON] перебуває у Нідерландах, що підтверджується копією паспорту для виїзду за кордон з відміткою міграційної служби Нідерландів місця проживання (стікер номером 35383104) про початок дії захисту згідно Директиви про тимчасовий захист (2001/55/ЕС), та листом від Служби імміграції та імміграції від 08.02.203 року про продовження терміну дії підтвердження місця проживання (стікера) Юлії Богуславської з номером 35383104 до припинення тимчасового захисту згідно з Директивою про тимчасовий захист у Нідерландах. Враховуючи вищевикладене, вбачається, що у період з березня 2022 року по теперішній час [PERSON] не використовує комунальні послуги, зокрема послугу з постачання гарячої води, у зв`язку із тимчасовою відсутністю. Враховуючи вищевикладене, вбачається, що вимоги про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води починаючи з 24.02.2023 року є безпідставними та такими, що суперечить чинному законодавству України, крім того нарахування плати за послуги з постачання гарячої води з 04.03.2023 року є безпідставними у зв`язку із відсутністю споживача понад 30 календарних днів. Таким чином, позовні вимоги позивача, які стосуються нарахувань, починаючи з 24.02.2022 року, задоволенню не підлягають. Крім того просили застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача в частині позовних вимог, які заявлені за межами строку позовної давності, та відмовити в задоволенні таких вимог. 16.01.2024 від представника КП "Харківські теплові мережі" - Редька С.І. надійшла уточнена позовна заява. Згідно якої зазначено, що у зв`язку з тим, що 12.11.2021 р. [PERSON] подарувала квартиру за адресою [ADDRESS] . [PERSON] , вважають необхідно виключити [PERSON] з числа відповідачів. [PERSON] була власницею вищезгаданої квартири з 15.11.2010 р. по 12.11.2021 р. Таким чином вона зобов`язана оплатити послуги за теплопостачання та підігрів води. Позивачем була подана заява про застосування строків позовної давності. Щодо застосування строків позовної давності Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" зі змінами та доповненнями) у період з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. встановлений карантин на всій території України. Постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392, від 22 липня 2020 р. №641, від 9 грудня 2020 р. № 1236, № 104 від 17.02.2021 р., № 405 від 21.04.2021 р., № 611 від 16.06.2021р., № 855 від 11.08.2021р„ № 981 від 22.09.2021р„ № 1336 від 15.12.2021 р., № 229 від 23.02.2022р„ № 630 від 27.05.2022р„ № 928 від 19.08.2022р., № 1423 від 23.12.2022р., № 383 від 25.04.2023р. (зі змінами та доповненнями), карантин продовжений на всій території України з 22 травня 2020 р. до 30 червня 2023 р. Таким чином, враховуючи те, що строк позовної давності за період з 11 березня 2017 року закінчувався 11 березня 2020 р., а також те, що на всій території України запроваджено карантин до 30 червня 2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, то період заборгованості з треба враховувати з 03.2017 року по 12.11.2021 року. Вищезазначене підтверджується судовою практикою, а саме: - постановами Харківського апеляційного суду у справах № 643/2664/23, 638/1714/23, 638/1247/23, 638/14043/21, а також Постановою ВС України від 07.09.2022 р. у справі 679/1136/21. Враховуючи те, що відповідачі сплатили згідно квитанції №ка57-44н4-6еа5-734е від 14.11.2023 р. суму 12 470,00 грн, відповідно до п. 24.3. ст. 24 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», при використанні документа на переказ готівки ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття до виконання банком або іншою установою - учасником платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Враховуючи зазначене, сплачений відповідачем борг у сумі 12470 грн. де не указано період платежу був розподілений наступним чином: 1442 грн. було використано на погашення поточного боргу листопад 2023 р. решта суми була використана на погашення боргів за періоди позову, з квітня 2017 р. по листопад 2021 р. Таким чином на теперішній час сума боргу відповідача складає 43175,4 за період з 03.2017 року по 12.11.2021 року. В зв*язку з зазначеним просили виключити з відповідачів [PERSON] та стягнути з [PERSON] 43175, 4 грн та судовий збір. 24.01.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельник О.В. до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, з якого вбачається, що 16 січня 2024 року позивачем було подано уточнену позивну заяву по справі №645/5883/23, відповідно до якої просив виключити з числа відповідачів [PERSON] , та стягнути з [PERSON] 43175,40 грн та судовий збір. Вважає, що уточнена позовна заява стосовно стягнення з [PERSON] 43175,40 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду у період з березня 2019 року в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії воєнного стану, а не з березня 2017 року, як зазначає позивач в уточненій позивній заяві. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з січня 2002 року по 28.02.2019 року не підлягають задоволенню, так як пред`явлені поза межами позовної давності. В матеріалах справі відсутні будь-які докази, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності позивачем, що дає підстави для відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання за період з січня 2002 року по 28.02.2019 року включно, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині. [PERSON] не укладала 31 жовтня 2021 року індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, в якому б було прописано порядок зарахування грошових коштів у разі відсутності призначення платежу у платіжному дорученню про перерахування грошових коштів., і Позивач не надає будь-якого підтвердження укладання такого договору. Перераховані грошові кошти на рахунок КП "Харківські теплові мережі" у розмірі 12 470,00 грн [PERSON] згідно квитанції КА57-44Н4- 6ЕА5-734Е від 14.11.2023 року є платежем з призначенням платежу «погашенням заборгованості за період з листопада 2020 року по листопад 2021 року включно»., а надана Позивачем до уточненої позовної заяви відомість про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду плату є не обґрунтованою та такою що не відповідає дійсності. 15.02.2024 від представника КП «ХТМ» - Редька С.І. надійшли пояснення по справі, згідно яких представник зазначає, що 22.01.2023р. КП «ХТМ» отримали листа від [PERSON] де вона просить змінити призначення платежу в квитанції та зарахувати грошові кошти за період з 11.2020 р. по 11.2021р. У квитанції, яка була сформована банківською установою вносити зміни не у нашій компетенції. Враховуючи вищесказане, сплачений відповідачем борг у сумі 12 470 грн. де не указано період платежу бухгалтерією «КП ХТМ» уже був розподілений згідно з чинним законодавством та п. 25 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії затвердженого постановою КМ України № 830 21 серпня 2019 р. й п. 36 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води де сказано: «Під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості - в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу. Указані договори є типовими, були затверджені постановами КМ України, тому сторони не можуть відступати від змісту типового договору. Окрім того, згідно ст. 630 ЦК України «Договір є обов`язковим для виконання сторонами». Умови типового договору встановлюються однаковими для всіх, зміна умов договору на користь одного зі споживачів була б порушенням принципу рівноправності для всіх інших споживачів. КП «ХТМ» не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншими. Виходячи з вищевказаного КП «ХТМ» не має права змінити умови договору та задовольнити прохання [PERSON] 27.02.2024 від представника КП «ХТМ» - Редька С.І. надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначає, що не були пропущені строки позовної давності. Період з 01.03.2017 р. до 31.01.2022 р. не виходить за межі позовної давності визначених законом № 540-ІХ. Відповідач просить змінити призначення платежу у квитанції та зарахувати грошові кошти за період з 11.2020 р. по 11.2021р. У квитанції, яка була сформована банківською установою вносити зміни не компетенції КП «ХТМ». Враховуючи вищесказане, сплачений відповідачем борг у сумі 12 470 грн. де не указано період платежу бухгалтерією «КП ХТМ» уже був розподілений згідно з чинним законодавством та п. 25 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії затвердженого постановою КМ України № 830 21 серпня 2019 р. й п. 36 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води затвердженого Постановою КМ України від 11 грудня 2019 р. №1182 де сказано: «Під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості - в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу. Указана сума була зарахована з листопада 2010 р. по листопад 2015 р. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Також зазначив, що виключення з відповідачів [PERSON] є уточненням позовних вимог та не є відмовою від позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мельник О.В. в судовому засіданні не заперечувала проти виключення з відповідачів [PERSON] . Крім того зазначила, що заперечує проти уточненої позовної заяви. Також просила врахувати уточнення платежу та застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Так, за приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що відносини, які виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках врегульовані положеннями Закону № 2189-VIII. Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. За визначенням термінів, наведеним у частині 1 статті 1 Закону № 2189-VIII: 2) виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; 5) житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; 6) індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; 10) норми споживання комунальних послуг кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, окрім іншого, споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг (п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 6 Закону № 2189-VIII). Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача на отримання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо кореспондує визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (ч. 1 ст. 10 Закону № 2189-VIII). Позивач у справі КП «ХТМ», як виконавець комунальних послуг, надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання згідно з положеннями Закону № 2189-VIII та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила № 630), що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до п. 2 Правил № 630 централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання; централізоване постачання гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем гарячого водопостачання. Послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону № 2189-VIII (п. 3 Правил № 630). Відповідно до п. 6 цих Правил послуги повинні відповідати: з централізованого постачання холодної та гарячої води - вимогам щодо якості і тиску води, температури гарячої води, а також розрахунковим нормам витрати води у точці розбору; з централізованого опалення - нормативній температурі повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу) за умови їх утеплення споживачами та вжиття власником (балансоутримувачем) будинку та/або виконавцем заходів до утеплення місць загального користування будинку; з централізованого водовідведення - нормативам з відведення стічних вод за умови підтримання відповідного стану приміщень будинку та прибудинкової території. Місцеві органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування мають право тимчасово визначати інші норми споживання, кількісні та якісні показники та режими надання послуг в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік послуг, що надаються споживачеві, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (п. 7 Порядку № 630). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (п. 18 Порядку № 630). Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (п. 20 Порядку № 630). Відповідно до п. 21 Порядку № 630 у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. Підпунктом 1 п. 30 Порядку № 630 унормований обов`язок споживача оплачувати послуги в установлені договором строки. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Частиною 1 ст. 68 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Матеріали справи свідчать, що 12 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилюк Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2626. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує, вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9.11.2017. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 цього закону, індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або, за згодою власника, інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує ЖК-послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання такої послуги. Згідно зі статтею 5 закону, до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників відповідно до вимог законодавства; - виконання санітарно-технічних робіт; - обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім тих, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем); - утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; - інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електроенергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 закону передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п. 5 ч.2 ст. 7 такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про їхнє надання не може бути підставою для звільнення від оплати. Такий сталий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2023 у справі № 643/17352/20 від 08.03.2023, у справі № 753/20733/19 від 18.05.2020 у справі № 176/456/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 14-280цс18. Позивачем зазначено, що борг відповідача за послуги, які надає КП «ХТМ», склався за період з 02.04.2017 року по 12.11.2021 року та стосується відповідача [PERSON] , оскільки в цей період вона було власником майна, тому під час розгляду справи [PERSON] було виключено з відповідачів. Як убачається з наданої позивачем відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, заборгованість відповідача за послуги, які надає КП «ХТМ», за період з 02.04.2017 року по 12.11.2021 року у сумі 42215 грн.09 коп. За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). КП "Харківські теплові мережі" здійснило подачу теплової енергії відповідачам по о/р № [NUMBER] в повному обсязі. Разом з цим, відповідачі подали заяву, в якій просили застосувати строки позовної давності до вимог КП «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання. Крім того, представник КП «Харківські теплові мережі» у пояснення по справі просив застосувати продовження строку позовної давності в зв`язку із ведення карантину на всій території України Стосовно позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.ч. 3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Тобто, Закон установлює, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину". З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення "Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню. Крім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681, 728, 786, 1293цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, згідно Указу Президента України від 06 листопада 2023 року № 10456/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» - до 13 травня 2024 року. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою 03.10.2023 року та період нарахування останнім заборгованості, що становить з 01.01.2016 року по 31.01.2022 року, трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01.01.2016 року по 01.04.2017 року включно позивачем пропущено. Як вбачається з матеріалів справи, КП «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з вказаним позовом 25.10.2023 року, тобто у межах трирічного строку давності та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" із відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 02.04.2017 року по 12.11.2021 року, в межах позовних вимог, розмір якої становить 42215 грн. 09 коп. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гарячу воду в межах строку позовної давності та позовних вимог за період з 02. 02.04.2017 року по 12.11.2021 року в розмірі 42215 грн. 09коп. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог КП «ХТМ», здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати зі сплати судового збору з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» у розмірі 2684,00 грн. Стосовно заяви представника відповідача адвоката Мельник О.В. про розстрочення виконання судового рішення, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 129 - 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно з ч. 2ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічні положення закріплені в статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Згідно ч.ч.1, 3, 4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед. Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб. Таким чином, розстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. В той же час, згідно з ч.5 ст.435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду. Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі №810/4643/18 зазначив, що це питання суд вирішує із врахуванням конкретних обставин а справи, зокрема, суб`єктного складу сторін у справі, зобов`язаної сторони (боржника) за рішенням суду, складного майнового стану чи складної життєвої ситуації зобов`язаної сторони (боржника), впливу виконання рішення на спроможність зобов`язаної сторони (боржника) виконати інший публічний обов`язок чи зобов`язання перед особами, які потребують соціального захисту. У випадку розстрочення (відстрочення) виконання свого рішення суд, який здійснює контроль за його виконанням, повинен забезпечити баланс публічного і приватного інтересів. Водночас відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа зобов`язань залишається незмінною. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Така правова позиція сформована Великою Палатою ВС у постанові від 04 06.2019 року у справі №916/190/18. Відповідно до положень ч. 1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, заявник стверджує, що можливості сплатити розмір заборгованості в повній мірі на даний час немає, просить суд врахувати її скрутне матеріальне становище, те, що наслідки воєнних дій зумовили погіршення фінансового становища та діяльності відповідача, йому знайти достатньо оплачувану роботу, що призвело до виникнення значної кількості заборгованості, зокрема і перед позивачем, однак, що дійсно не звільняє відповідача від виконання вказаних законодавчих зобов`язань. В той же час, відповідач не відмовляється добровільно виконати свої зобов`язання перед Позивачем, у зв`язку з цим просить суд про розстрочку виконання рішення суду на 1 рік. Проаналізувавши всі обставини справи, враховуючи бажання боржника повернути заборгованість стягувачу, шляхом розстрочення виконання судового рішення, суд вважає за можливе заяву [PERSON] , в особі представника адвоката Мельник О.В. задовольнити та застосувати розстрочку виконання рішення суду строком на один рік. На підставі викладеного і

Outcome: approved