Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Позивачка, через свого представника звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання квартири особистою приватною власністю, в якій просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частини спірної квартири, яке було зареєстроване ним на підставі скасованого заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року у справі №2-2321/12. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30.08.2003 року між сторонами було укладено шлюб, внаслідок чого нею було змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] та 11.10.2007 року цей шлюб було розірвано. 11.07.2003 року, позивачка уклала із ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» договір №55214 інвестування будівництва житлового будинку, предметом якого було інвестування нею, коштів у житло - двокімнатну квартиру у новобудові за будівельною адресою: [ADDRESS] . На виконання умов договору до укладання шлюбу позивачка повністю сплатила ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» передбачену Договором суму коштів інвестування у розмірі 231 426,36 грн., а саме 15.07.2003 - 126 500 грн., 31.07.2003 - 69 489,50 грн., 01.08.2003 - 26 501 грн., 28.08.2003 - 8 935,86 грн. Уся сума інвестування належала її батькам, які ці кошти надали їй особисто. Право власності на набуту за вищезазначеним Договором квартиру за адресою: [ADDRESS] позивачкою було оформлено під час шлюбу свідоцтвом про право власності від 26.05.2005. Поштова адреса оформленої у власність спірної квартири відповідає будівельній адресі об`єкту інвестування за Договором: [ADDRESS] . Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року було задоволено позов [PERSON] до позивачки про поділ спільного майна подружжя та визнано за сторонами право власності по 1/2 частини квартири. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року вищезазначене заочне рішення суду скасовано та ухвалою від 09.10.2019 року позовну заяву [PERSON] до позивачки про поділ майна подружжя залишено без розгляду. На підставі вищезазначеного рішення суду відповідач зареєстрував 25.09.2012 за собою право власності на 1/2 частину спірної квартири. Оскільки, спірна квартира набута позивачкою внаслідок укладення нею Договору інвестування будівництва житлового будинку до укладення шлюбу з [PERSON] тому вона просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану вище квартиру та припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частини цієї квартири. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.08.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, того ж дня ухвалою суду було забезпечено позов шляхом накладення заборони відчуження 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ). Відповідач відзив на позов до суду у строк, визначений ухвалою про відкриття провадження не подав. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в жодне з призначених судових засідань не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У відповідності до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі зібраних у справі доказів. Підстав для проведення заочного розгляду справи суд не вбачає, оскільки в заяві від 01.05.2024 представник позивача заперечив проти заочного розгляду справи. Дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в період з 30.08.2003 по 11.10.2007 сторони перебували у зареєстровано шлюбі. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08.06.2023 [PERSON] до реєстрації шлюбу мала прізвище [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про шлюб, 07.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON] . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві укладено шлюб, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до Договору №55214 інвестування будівництва житлового будинку від 11.07.2003 року укладеного між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» (забудовником) та [PERSON] (інвестор), за цим договором «Забудовник» зобов`язується своїми силами і засобами за рахунок залучених від «Інвестора» коштів, збудувати і передати «Інвестору» обумовлене житло, за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат дві, запланований термін здачі будинку в експлуатацію четвертий квартал 2004 року, поточною вартістю 1 кв. м загальної площі квартири складає на день заключення договору 2 950,00 грн. без ПДВ. «Інвестор» перераховує на рахунок фінансування будівництва «Забудовника» кошти в терміни вказані в графіку (а.с. 14). Відповідно до платіжних доручень, кошти обумовлені вищезазначеним договором інвестування [PERSON] сплачено на рахунок «Трест Київміськбуд-1» 15.07.2003 - 126 500 грн., 31.07.2003 - 69 489,50 грн., 01.08.2003 - 26 501 грн, 28.08.2003 - 8 935,86 грн. ( а.с. 15-18). Відповідно до копії листа Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації №04-1834 від 15.07.2014, наданого у відповідь на адвокатський запит Комунальним підприємством Київської міської ради "Київського міського бюро технічної інвентаризації" після введення в експлуатацію житлових будинків в 3-А мікрорайоні ж/м «Оболонь», об`єктам будуть присвоєні поштові адреси, зокрема будівельній ділянці [ADDRESS] . (а.с. 28-29). З листа Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» вбачається, що відповідно до Розпорядження Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві від 18.02.2005 №141 «Про присвоєння поштової адреси» об`єкту нерухомості, який мав будівельну адресу: 3-А мікрорайон житловий масив «Оболонь» ділянка № [NUMBER] , присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с. 6). Отже, судом встановлено, що обумовленому у Договорі №55214 інвестування будівництва житлового будинку від 11.07.2003, за адресою: [ADDRESS] . 26.05.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON] видано свідоцтво про право власності , яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] складається з 2 кімнат, жилою площею 38,70 кв. м., загальною площею 80.80 кв. м., дійсно належить їй на праві приватної власності (а.с. 27). Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року було задоволено позов [PERSON] до позивачки про поділ спільного майна подружжя та визнано за сторонами право власності по 1/2 частини квартири. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS] , право власності на цю квартиру зареєстровано 1/2 спільна часткова за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.05.2005 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та 1/2 приватна за [PERSON] підстава виникнення рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012, дата внесення запису 25.09.2012. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року вищезазначене заочне рішення суду скасовано та ухвалою від 09.10.2019 року позовну заяву [PERSON] до позивачки про поділ майна подружжя залишено без розгляду. Оскільки, судом встановлено, що спірна квартира придбана до набрання чинності Сімейного кодексу України тому, до цих правовідносин слід застосувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на момент їх виникнення. Відповідно до статей 22, 25, 27-1 Кодексу про шлюб та сім`ю України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України. Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України , яка узгоджується з нормами статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. З матеріалів справи вбачається, 11.07.2003 року був укладений Договір інвестування будівництва житлового будинку №55214, за яким позивачка перерахувала на рахунок фінансування будівництва «Забудовника ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» кошти в повному розмірі в загальній сумі 231 426,36 грн. по 28.08.2003 року включно, що підтверджується платіжними дорученнями. Оскільки, шлюб між сторонами укладено 30.08.2003 року, позивачкою доведено факт укладення договору інвестування будівництва вищевказаної квартири і сплату нею за цим договором коштів в повному обсязі до реєстрації шлюбу з [PERSON] . Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідні роз`яснення містились і в пункті 11(б) постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20. Суду не надано доказів придбання майна внаслідок спільної праці та (або) внесення грошей за вищевказаним інвестиційним Договором за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці членів сім`ї, за наявності яких та з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про власність» суд мав би підстави дійти висновку про право спільної сумісної власності членів сім`ї на спірну квартиру. Таким чином, [PERSON] сплатила інвестиційні внески за спірну квартиру у повному обсязі 28.08.2003. Сам по собі факт введення будинку в експлуатацію у 2004 році із оформленням свідоцтва про право власності на [PERSON] у 2005 році не є беззаперечними доказами набуття майна в шлюбі та (або) за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, зважаючи на вищенаведені обставини та норми закону, дослідивши наявні у справі докази і встановивши, що інвестиційні внески за вказану квартиру в повному обсязі сплачено позивачкою 28.08.2003, тобто до реєстрації шлюбу з [PERSON] . 30.08.2003 і за рахунок належних [PERSON] грошей, суд дійшов висновку про те, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина перша ст.321 ЦК України визначає непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки, за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру, суд вважає за необхідне припинити право спільної часткової власності [PERSON] на частини цієї квартири, яка було зареєстроване за ним на підставі скасованого заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року. В зв`язку з вищезазначеним, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору сплаченого за подання позовної заяви у сумі 13 420 гривень та судового збору сплаченого за подання заяви про забезпечення позову у сумі 536,80 грн., а всього 13 956,80 грн.

Outcome: approved