Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , третя особа - Акціонерне товариство «А-банк», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що [PERSON] мав намір орендувати квартиру в місті Києві з 01 березня 2023 року та, відповідно до договору найму (оренди) квартири від 01 березня 2023 року, [PERSON] мав внести орендну плату наймодавцеві в розмірі 30 000 гривень 00 копійок, з яких 15 000 гривень 00 копійок - оплата за перший місяць оренди та 15 000 гривень 00 копійок - залогова сума. Позивач як наймач квартири хотів внести частину від орендної плати наймодавцеві, а саме: здійснити переказ особистих грошових коштів в розмірі 26 500 гривень 00 копійок з власної платіжної банківської карти № [NUMBER] , відкритої в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «УНІВЕРСАЛ БАНК». Однак, позивач під час проведення вище вказаного грошового переказу, здійснив помилковий переказ коштів у розмірі 26 500 гривень 00 копійок на банківський рахунок одержувача № [NUMBER] , відкритий в Акціонерному Товаристві «А-БАНК», що підтверджується квитанцією № 652A-C10C-EM5A-8HTK від 01 березня 2023 року, виданою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», та дублікатом квитанції № 8239593180 від 01 березня 2023 року. Помилковий платіж було здійснено за допомогою мобільного додатку МОНОБАНК та під час здійснення операції з перерахування грошових коштів, позивачу було запропоновано ввести на вибір ім`я, номер картки або телефону отримувача. [PERSON] здійснив грошовий переказ за номером мобільного телефону, помилково ввівши номер мобільного телефону [NUMBER] , який належить відповідачу. Відразу після проведення платежу стало відомо, що грошовий переказ надіслано не наймодавцю, а неналежному отримувачу. Як пізніше стало відомо, номер мобільного телефону [NUMBER] , за яким переведено грошові кошти, належить відповідачу [PERSON] , якому здійснювати такий помилковий переказ позивач не мав наміру. Зазначені грошові кошти були перераховані позивачем на банківську картку відповідача без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних відносин між останніми, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими. Ніяких цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем не було, жодних правочинів не укладалось, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не існувало, а тому [PERSON] набув вказані грошові кошти (26 500 гривень 00 копійок) без достатньої правової підстави. Позивач за декілька хвилин після здійснення помилкового платежу звернувся до служби підтримки АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», в якому у останнього відкритий рахунок, з проханням про скасування помилкового грошового переказу, який був здійснений за невірними реквізитами (номером мобільного телефону). Однак, переказ скасовано не було, а грошові кошти не повернуті, оскільки уже були переведені в банк отримувача - АТ «А-БАНК» та йому було рекомендовано звернутись в банк отримувача. В цей же день, 01 березня 2023 року, [PERSON] звернувся в службу підтримки АТ «А-БАНК», в якому відкритий рахунок неналежного отримувача, з проханням повернути помилково перераховані кошти. Однак, співробітники банку повідомили, що не можуть анулювати платіж, з посиланням на те, що помилково надіслані кошти уже надійшли на розрахунковий рахунок отримувача і лише за наявності згоди відповідача (тобто, власника рахунку) банк може повернути кошти. У зв`язку з цим, позивач зв`язався з відповідачем, зателефонувавши за номером мобільного телефону [NUMBER] , з проханням повернути кошти та [PERSON] в телефонній розмові заперечував факт безпідставного отримання ним коштів та запевнив, що відразу як перевірить стан рахунку, помилково перераховані кошти поверне платнику. В подальшому, відповідач перестав виходити на зв`язок. Позивач впродовж наступних днів телефонував на гарячу лінію АТ «А-БАНК» з метою дізнатись про стан розгляду його звернення стосовно повернення помилково перерахованих коштів. Банк вкотре підтвердив, що під час телефонних розмов відповідач обіцяв повернути кошти, однак, перестав виходити на зв`язок. Позивач, з метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідача надіслав лист з вимогою про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) з проханням повернути помилково перераховані кошти в сумі 26 500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок на розрахунковий рахунок позивача. Однак, вимога вручена не була, лист повернувся на адресу позивача за закінченням терміну зберігання. Також, позивач 09 березня 2023 року надіслав заяву до АТ «А-БАНК» з проханням повернути помилково направлені грошові кошти, а також надати інформацію про власника рахунку № [NUMBER] (неналежного отримувача). У відповіді на звернення банк повідомив, що «не вдалося зв`язатися з отримувачем коштів для отримання згоди на повернення коштів. Без згоди клієнта Банк не має підстав для списання коштів з його картки». Інформації про власника рахунку банк не надав. Тому, враховуючи дані обставини, [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] змушена звернутись до суду та просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 26 500 грн. (двадцять шість тисяч п`ятсот грн.) 00 коп., а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1 073 грн. (одна тисяча сімдесят три грн.) 60 коп. Як вбачається з матеріалів, розгляд справи було призначено на 23 квітня 2024 року та сторони, будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не прибули, від представника позивача надійшла заява, в якій просили суд розгляд справи проводити за їх відсутності та на задоволенні позову наполягали. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, конверт, який був направлений за адресою його місця реєстрації та проживання, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.85), будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від нього не надходили. Третя особа - Акціонерне товариство «А-банк», будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Звертаючись до суду з позовом до відповідача про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилався на статтю 1212 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Як встановлено судом, 01 березня 2023 року [PERSON] , маючи намір орендувати житлове приміщення, здійснив фінансову операцію, шляхом переказу особистих грошових коштів в розмірі 26 500 грн.00 коп. з власної платіжної банківської карти № [NUMBER] , відкритої в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на банківський рахунок одержувача № [NUMBER] , відкритий в Акціонерному Товаристві «А-БАНК», що підтверджується квитанцією № 652A-C10C-EM5A-8HTK від 01 березня 2023 року, виданою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», та дублікатом квитанції № 8239593180 від 01 березня 2023 року (а.с.12-13). При цьому, представник позивача як на підставу звернення до суду з даним позовом послалась на ту обставину, що вищевказаний платіж було вчинено помилково, а саме: помилково зазначено номер мобільного телефону [NUMBER] , який, в даному випадку, належить відповідачу, з яким у сторін будь-які договірні відносини відсутні та свідчить про той факт, що [PERSON] суму в розмірі 26 500 грн. 00 коп. безпідставно набув та зберігає без наміру повернення. Так, позивач з метою врегулювання спору, на адресу відповідача направляв лист - вимогу про повернення вищевказаної суми, однак, лист не отримав та кошти не повернув (а.с.21). Як вбачається з матеріалів справи, Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області на підставі ухвали суду від 21 грудня 2023 року з Акціонерного товариства «А-банк» були витребувані відомості про картковий рахунок № [NUMBER] станом 01 березня 2023 року, з зазначенням власника вищевказаного карткового рахунку (а.с.105-106). Згідно отриманої інформації, судом встановлено, що картковий рахунок № [NUMBER] , на який позивачем 01 березня 2023 року було здійснено переказ коштів, в дійсності, належить [PERSON] (а.с.118-120). Тобто, з урахуванням вищевикладених обставин встановлено, що між сторонами виник спір щодо коштів, які, на думку позивача та його представника, є такими, що відповідачем зберігаються безпідставно. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Крім того, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин, не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі. Суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічні висновки зроблені у Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Таким чином, суд приходить до висновку, що під час розгляду даної справи було оцінено належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Тому, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, з урахуванням норм закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки між сторонами будь-які договірні зобов`язання відсутні, а [PERSON] , скориставшись помилковим надходженням коштів на його рахунок та збагатившись за рахунок іншої особи, а, в даному випадку, за рахунок позивача по справі, набув майно та зберіг його у себе без достатньої правової підстави, і свій обов`язок по поверненню потерпілому належних йому коштів на вчинив, що свідчить про той факт, що між сторонами наявні відносини, визначенні ст.1212 ЦК України, та дає суду підстави вважати, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп., який сплачений позивачем при подачі позову до суду (а.с.4).

Outcome: approved