Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-водиця» про стягнення заробітної плати за 12 грудня 2022 року по 26 квітня 2023 року в сумі 37 671,96 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 12 грудня 2022 року між [PERSON] (надалі по тексту - Заявник) та Державним підприємством «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (надалі по тексту - Боржник) укладено Договір про виконання обов`язків Корпоративного секретаря Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (надалі по тексту - Договір) строком до 31.12.2022. Додатковою угодою від 30.12.2022 дію договору було продовжено до 31.12.2023. Додатковою угодою від 27.04.2023 до Договору повноваження корпоративного секретаря [PERSON] було припинено з 27.04.2023. На виконання Договору, протягом всього часу перебування Заявника у трудових відносинах з Боржником, а саме на посаді Корпоративного секретаря Боржника, Заявником належним чином та у повному обсязі виконувалися обов`язків та здійснювалися повноваження передбачені законодавством України, Статутом Боржника. Відповідно до Довідки № 51 від 09.05.2023, Боржником визнано та нараховано Заявнику, за період з дати укладення Договору (12 грудня 2022 року) по 27 квітня 2023 року, заробітну плату на загальну суму у розмірі 56917,04 гривень (до утримання податків та зборів), з яких сплачено податок на доходи фізичних осіб у сумі 10245,07 гривень. До виплати належала заробітна плата у сумі 46671,97 гривень. 26.05.2023 року на картку позивача було зараховано частину заробітної плати за квітень 2023 року на суму 9000,01 гривень. Решту заробітної плати позивачу так і не виплачено. Тобто заробітну плату на загальну суму у розмірі 37671,96 гривень (після утримання податків та зборів), в порушення умов Договору, заявнику не сплачена (надалі по тексту - Заборгованість). На підставі вище наведеного [PERSON] звернувся з позовом до суду та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 12 грудня 2022 року по 26 квітня 2023 року в сумі 37 671,96 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надійшло. 06.03.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній заперечив проти задоволення вимог позову. Представник відповідача вказав, що позивачем не враховано, що крім податку з доходів фізичних осіб, відповідач здійснював відрахування із винагороди позивача, а саме на військовий збір 1,5 %, що склало в загальном розмірі 853,76 грн. Загальна сума до виплати [PERSON] за період з грудня 2022 року по квітень 2023 року становить 36 818,20 грн. Вказана обставина підтверджується довідкою про доходи від 04.03.2024 року. Крім того, представник відповідача заперечив позовні вимоги позивача, оскільки позивачем станом на день звернення із заявою в порядку наказного провадження та у справі з позовом позивачем пропущено строк, що встановлений ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022. Також представник відповідача посилається на те, що правовідносини, які виникли між ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» та позивачем щодо стягнення грошових коштів, стосуються дій позивача під час здійснення останнім своїх повноважень саме як корпоративного секретаря наглядової ради підприємства, у зв`язку з чим спір між позивачем та відповідачем підлягає вирішенню у межах господарського судочинства. 19.03.2024 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечив проти доводів представника відповідача на неправильність Довідки № 51 від 09.05.2023. Крім того, представник позивача заперечує застосування ст. 233 КЗпК України, вважаючи, що відповідач не виконав обов`язок щодо вручення позивачу копії наказу про звільнення та одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані тв виплачені йому при звільненні, а відтак трьохмісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України не було пропущено позивачем. Також представник позивача заперечив щодо тверджень відповідача про порушення правил юрисдикції загальних судів, оскільки предметом позову не є вимоги, що виникають та/або стосуються корпоративних відносин пов`язаних зі створенням, діяльністю, управління або припиненням діяльності юридичної особи. Предметом позову є саме вимоги, що стосуються виключно трудового спору - стягнення заробітної плати, у яких позивач виступає виключно у якості фізичної особи, адже відповідно до ст. 94 КзПП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У судове засідання 29.04.2024 року представники сторін не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання 29.04.2024 року в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 12 грудня 2022 року між [PERSON] та Державним підприємством «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» укладено Договір про виконання обов`язків Корпоративного секретаря Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (надалі по тексту - Договір) строком до 31.12.2022. Додатковою угодою від 30.12.2022 дію договору було продовжено до 31.12.2023. Додатковою угодою від 27.04.2023 до Договору повноваження корпоративного секретаря [PERSON] було припинено з 27.04.2023. На виконання Договору, протягом всього часу перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, а саме на посаді Корпоративного секретаря відповідача, позивачем належним чином та у повному обсязі виконувалися обов`язків та здійснювалися повноваження передбачені законодавством України, статутом відповідача. На підтвердження вказаного позивачем до позовної заяви надано суду підписані обома сторонами актами приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 56 917,04 грн. Відповідно до Довідки № 51 від 09.05.2023, відповідачем визнано та нараховано позивачу, за період з дати укладення Договору (12 грудня 2022 року) по 27 квітня 2023 року, заробітну плату на загальну суму у розмірі 56917,04 гривень (до утримання податків та зборів), з яких сплачено податок на доходи фізичних осіб у сумі 10245,07 гривень. До виплати належала заробітна плата у сумі 46671,97 гривень. 26.05.2023 року на картку позивача було зараховано частину заробітної плати за квітень 2023 року на суму 9000,01 гривень. Решту заробітної плати позивачу так і не виплачено. Тобто заробітну плату на загальну суму у розмірі 37671,96 гривень (після утримання податків та зборів), в порушення умов Договору, позивачу не сплачена. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). В силу положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається із основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до п. 6.2. договору винагорода виплачується протягом 10 календарних днів з дати підписання відповідного Акту, готівкою через касу підприємства або за безготівковим розрахунком шляхом перерахування коштів на зазначений особою рахунок. Судом встановлено, що станом на момент ухвалення судового рішення відповідачем не сплачено позивачу 37671,96 гривень заборгованість із заробітної плати за період з 12 грудня 2022 року по 26 квітня 2023 року. Посилання представника відповідача на неправильність довідки № 51 від 09.05.2023 року оцінюються судом критично, оскільки довідка № 51 від 09.05.2023 року підписана та скріплена печаткою відповідача та сформована на підставі підписаних та скріплених печаткою відповідача актах приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2023 року, 31 березня 2023 року та 26 квітня 2023 року. Заперечення відповідача щодо необхідності застосування строків передбачених ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022 року, судом відхиляються, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 223 КзПП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачем позивачу копії наказу про звільнення та одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення, а відтак у суду відсутня об`єктивна можливість встановити початок відліку трьохмісячного строку для звернення з позовом позивача та пропуску останнім строку на звернення з позовом до суду. Посилання представника відповідача на небхідність вирішення вказаного спору у межах господарського судочинства оцінюються судом критично, оскільки згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів. Суд встановив, що позивач не є та не був учасником чи посадовою особою відповідача, предметом позову не є вимоги, що виникають та/або стосуються корпоративних відносин пов`язаних зі створенням, діяльністю, управління або припиненням діяльності юридичної особи. Предметом позову є саме вимоги, що стосуються виключно трудового спору - стягнення заробітної плати, у яких позивач виступає виключно у якості фізичної особи, адже відповідно до ст. 94 КзПП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. А відтак, суд вважає, що вказаний спір підлягає вирішення місцевим загальним судом. Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду. Згідно з частиною першою ст. 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, відповідно до положень частини першої ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини у справі, надані суду докази, і перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку судові витрати віднесені за рахунок держави. За подання позову підлягав сплаті судовий збір розмірі 1 211,20 гривень від сплати якого позивача звільнено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved