Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

12 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому (з урахуванням уточнень /а.с.23,24/) просить стягнути з відповідача 538925,52 грн. боргу. Свої вимоги мотивує тим, що 30 березня 2021 року відповідач позичив у нього 182400,60 грн., що на момент передачі коштів становило в еквіваленті 6540 доларів США, з кінцевим терміном повернення позики 30 березня 2023 року, а також, зі сплатою штрафу в розмірі 9% від неповернутої суми за кожен календарний місяць прострочки, що підтверджується розпискою. Крім цього, відповідач вдруге позичив у нього 33468,00 грн., що на момент передачі коштів становило в еквіваленті 1200 доларів США, з кінцевим терміном повернення позики 30 березня 2023 року зі сплатою штрафу в розмірі 5% від неповернутої суми за кожен календарний місяць прострочки, що підтверджується розпискою. Проте відповідач свої зобов`язання не виконав, основну суму позики не повернув. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Ратич Т.М. подав до суду письмовий відзив на позов, в якому позов визнав частково, просить в частині стягнення штрафів відмовити, мотивуючи це тим, що боргові розписки від 30 березня 2021 року були написані ним, проте, вважає, що передбачені у розписках штрафи не відповідають вимогам чинного законодавства /а.с.34-37/. 13 лютого 2024 року ухвалою суду позов залишено без руху, оскільки до позову не долучено оригіналу боргових розписок /а.с.15/. 08 березня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Тараненка Я.Ю. про усунення недоліків позову /а.с.19/. 20 березня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача про уточнення суми позовних вимог /а.с.23,24/. 21 березня 2024 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін /а.с.26/.. 08 квітня 2024 року представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи з викликом сторін /а.с.30/. 08 квітня 2024 року ухвалою суду у задоволенні зазначеної заяви представника відповідача відмовлено /а.с.31/. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 березня 2021 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 182400,60 гривень, що на момент передачі коштів становило в еквіваленті 6540 доларів США, з кінцевим терміном повернення позики 30 березня 2023 року, що підтверджується розпискою, яку відповідач написав власноручно, оригінал якої долучений до матеріалів справи /а.с.20/. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що сторони обумовили, що у випадку неповернення позичених коштів до 30 березня 2023 року, [PERSON] зобов`язується виплачувати в розмірі 9% від неповернутої суми за кожен календарний місяць прострочки. Також, 30 березня 2021 року відповідач [PERSON] вдруге позичив у позивача [PERSON] 33468,00 гривень, що на момент передачі коштів становило в еквіваленті 1200 доларів США, з кінцевим терміном повернення позики 30 березня 2023 року, що підтверджується розпискою, яку відповідач написав власноручно, оригінал якої долучений до матеріалів справи /а.с.21/. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що сторони обумовили, що у випадку неповернення позичених коштів до 30 березня 2023 року, [PERSON] зобов`язується виплачувати штрафні санкції в розмірі 5% процентів від неповернутої суми за кожен календарний місяць прострочки. Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Таким чином, обидві боргові розписки [PERSON] від 30 березня 2021 року є реальними доказами, як укладення договорів позики, так і умов договорів, зокрема, щодо сплати неустойки, а також, засвідчують отримання відповідачем від позивача вищевказаних грошових коштів. З розрахунку заборгованості за двома розписками /а.с.23,23/, який наведений позивачем у позові, вбачається, що загальна сума заборгованості станом 20 березня 2024 року становить 538925,52 грн., а саме: заборгованість за першою розпискою становить 470773,92 грн., з яких сума основного боргу складає 247775,75 грн. (6540 доларів США х 37,8862 курс гривні до долара США згідно з курсом НБУ), сума штрафу (неустойки) 222998,17 грн. ( 247775,75 грн. х 9% штрафу (неустойки) за кожний місяць прострочки в період з квітня 2023 року по січень 2024 року х 10 місяців); заборгованість за другою розпискою становить 68151,60 грн., з яких сума основного боргу складає 45434,30 грн. (1200 доларів США х 37,8862 курс гривні до долара США згідно з курсом НБУ), сума штрафу (неустойки) 22717,20 грн. (68151,60 грн. х 5% штрафу (неустойки) за кожний місяць прострочки в період з квітня 2023 року по січень 2024 року х 10 місяців); Зі змісту письмового відзиву на позов убачається, що відповідач визнає суму основного боргу та не заперечує щодо написання ним двох вищевказаних боргових розписок від 30 березня 2021 року, проте не погоджується зі сумою штрафів. Беручи до уваги, що [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання, позичені гроші позивачу у визначений строк не повернув, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу за першою розпискою в розмірі 247775,75 грн., а за другою розпискою - 45434,30 грн. Щодо стягнення штрафів, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до\~статті 6 ЦК України\~сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно приписів статей\~627\~та\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтями\~525,\~526,\~629 ЦК України\~\~передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини сторін врегульовано двома договорами позики, що є підставою для виникнення у сторін зобов`язань відповідно до положень статей\~11,\~202,\~509,\~1046 ЦК України. Відповідно до\~статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти\~\~або\~\~інші речі,\~\~визначені\~\~родовими ознаками,\~\~а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 599 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином. Укладаючи обидва договори позики, сторони по справі дійшли згоди щодо граничного строку виконання їх відповідачем - до 30 березня 2023 року. Також, сторони погодили, що у випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк передбачений договорами позики (30 березня 2023 року), позивач має право вимагати стягнення з відповідача штрафу у розмірі 9% від суми, що не була сплачена в строк до 30 березня 2023 року за кожен місяць прострочення згідно з умовами, які передбачені у першій розписці, та 5% від суми, що не була сплачена в строк до 30 березня 2023 року за кожен місяць прострочення згідно з умовами, які передбачені у другій розписці. При виконанні обох договорів позики від 30 березня 2021 року мало місце прострочення виконання вказаних договорів, і зобов`язання по сплаті коштів відповідач не виконав. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в\~статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами\~статей\~611,\~612 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1\~статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2\~глави 49 ЦК України\~особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. \~З аналізу вищевказаних норм ЦК України слідує, що пеня може обчислюватися у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання не лише за кожен день прострочення виконання, а й місяць. Отже, розмір погодженої сторонами в угоді (розписці) штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі за кожен місяць прострочення відповідає поняттю «пеня». Зазначення в угоді (розписці) неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у випадку прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів). Вказане повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та висновками Верховного Суду, які містяться у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 922/4400/17 та від 12 квітня 2023 року у справі № 456/13/21. Таким чином, визначена в обох розписках від 30 березня 2021 року пеня в розмірі 9% (перша розписка) та 5% (друга розписка) від суми боргу за кожен місяць прострочення зобов`язання не суперечить вимогам законодавства, а можливість її розрахунку за місяць відповідає вищевказаним правовім позиціям Верховного Суду. Положення частини 3 статті 551 ЦК України дають право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, провадження № 14-442цс18, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17. Проте у спірних правовідносинах заборгованість за зобов`язаннями згідно з умовами обох угод (розписок) становить 293210,15 гривень (247775,75 грн. + 45434,40 грн.) і 245715,37 гривень (222998,17 грн. + 22717,20 грн.) пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, тобто розмір неустойки не перевищує розмір збитків, а тому і відсутні підстави для застосування частини 3 статті 551 ЦК України. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення пені у повному обсязі є підставними та підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, то суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 4769,26 гривень /а.с.6/.

Outcome: approved