Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Вказана позовна заява надійшла до суду 26 лютого 2024 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 серпня 2012 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають з бабусею - матір`ю відповідача. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, так як між ними виникали непорозуміння, шлюбні стосунки припинені у січні 2020 року, оскільки у них різні погляди на життя та сімейний побут, не розуміють один одного, що негативно впливало на життя та виховання дітей. На думку позивача, шлюб з відповідачем виявився невдалим, під час спільного проживання у них з дружиною були різні погляди щодо спільного проживання, ведення домашнього господарства. Вони фактично перестали підтримувати між собою шлюбні відносини, в них зникло взаєморозуміння та взаємоповага, сім`я розпалася. На думку позивача, між сторонами втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, збереження сім`ї неможливе та суперечить їх інтересам. Спільне господарство сторони не ведуть з 2020 року, сімейного життя не ведуть, кожен живе окремим життям та своїми інтересами. Тому позивач просив їх шлюб розірвати. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, 06.03.2024 року ухвалою суду позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України/а.с.19/. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином /а.с.21/, причину неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших від нього до суду не надходило. Тому, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд визнає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними і тому справа розглянута у її відсутність. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 04 серпня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції в Одеської області, актовий запис №19 /а.с.9/. Сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] /а.с.10-11/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з січня 2020 року шлюбні відносини між ними припинені та вони проживають окремо На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судовий збір в сумі 1211,20 грн. /а.с.1 /.

Outcome: approved