Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києваз позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. про стягнення заборгованості за договором позики, визнання договору дарування не дійсним посилаючись на те, що 01.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. У п. 1.1. Договору позики сторони визначили, що позикодавець [PERSON] в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає позичальнику [PERSON] позику у сумі 1 613 568,00 грн., що на день передачі грошей еквівалентна 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, а останній зобов`язується повернути позику в сумі еквівалентній 60 000,00 доларів США у визначений цим договором строк. У п. 2.2 договору позики сторони визначили, що сума позики повинна бути повернута не пізніше 01.12.2023 року. Також, п. 4.3 договору позики сторони визначили, що підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю. На виконання умов договору позики позивач 01.09.2021 року передала відповідачу 1 грошові кошти у сумі 1 613 568,00 грн., що на день передачі грошей еквівалентна 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, про що останній власноруч написав розписку. Проте, у визначений договором позики строк [PERSON] грошові кошти не повернув. На неодноразові усні звернення позивача постійно обіцяв розрахуватися у найближчий час. Оскільки позивачу було відомо про те, що у власності [PERSON] була квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , вона запропонувала йому оцінити зазначене нерухоме майно та за рахунок нього здійснити погашення заборгованості за договором позики. Але, відповідач 1 повідомив позивача, що це майно йому вже не належить та в підтвердження надав позивачу копію договору дарування від 15.12.2023 року. Так, у відповідності до договору дарування квартири від 15.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. (зареєстровано у реєстрі за №1587), Відповідач 1 подарував відповідачу 2 Ч квартиру [ADDRESS] . У зв`язку із тим, що відповідач 1 не виконав свого зобов`язання за договором позики щодо повернення суми позики у строк, цей договір дарування він уклав з метою уникнення повернення суми позики, яка станом на 15.01.2024 року становить 2 270 316,00 грн., що еквівалентно 60 000,00 доларів США. У п. 3.5. договору позики сторони передбачили, що впродовж дії договору позики та до повернення позики позичальник зобов`язується не погіршувати свій матеріальний стан та не відчужувати майно, що належить йому на праві приватної власності. Таким чином, укладаючи після настання строку виконання зобов`язання за договором позики від 01.09.2021 року, який настав 01.12.2023 року зазначений договір дарування від 15.12.2023 року, відповідач 1 всупереч п. 3.5 договору позики, діючи недобросовісно, умисно відчужив все належне йому нерухоме майно з єдиною метою: уникнення виконання Договору позики щодо повернення грошових коштів. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2024 року відкрито провадження та призначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.03.2024 року закрито підготовче провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.09.2021 року у розмірі 2 270 316,00 грн. та визнати недійсним договір дарування від 15.12.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1587. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності. У вирішенні справи покладається на розсуд суду. Відповідач 2 в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача 2, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01.09.2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. У п. 1.1. Договору позики сторони визначили, що позикодавець [PERSON] в порядку і на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику [PERSON] позику у сумі 1 613 568,00 грн, що на день передачі грошей еквівалентна 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, а останній зобов`язується повернути позику в сумі еквівалентній 60 000,00 доларів США у визначений цим договором строк. У п. 2.2 договору позики сторони визначили, що сума позики повинна бути повернута не пізніше 01.12.2023 року. Також, п. 4.3 договору позики сторони визначили, що підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю. На виконання умов договору позики позивач 01.09.2021 року передала [PERSON] грошові кошти у сумі 1 613 568,00 грн., що на день передачі грошей еквівалентна 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, про що останній власноруч написав розписку. У п. 3.5. договору позики сторони передбачили, що впродовж дії договору позики та до повернення позики позичальник зобов`язується не погіршувати свій матеріальний стан та не відчужувати майно, що належить йому на праві приватної власності. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Дослідивши укладений договір позики від 01.09.2021 року та розписку про отримання позики від 01.09.2021 року, суд виходити з того, що зі змісту вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 1 613 568,00 грн., що на день передачі грошей еквівалентна 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ у борг та зобов`язався їх повернути. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищевикладені положення матеріального закону, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів, наданих у позику, суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Також судом встановлено, що 15.12.2023 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г. та зареєстрований у реєстрі за №1587. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як передбачено статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після пред`явлення настання строку виконання зобов`язань за договором позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 зазначено, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Суд приходить до висновку, що договір дарування є фіктивним з ознаками фраундаторності, тобто є таким, що укладений з метою уникнення [PERSON] виконання зобов`язань за договором позики від 01.09.2021 року, оскільки договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений 15.12.2023 року, у той час як строк виконання договору позики від 01.09.2021 року настав 01.12.2023 року. Окрім того, як вбачається із договору дарування, його сторонами є подружжя, тобто один із подружжя подарував іншому із подружжя квартиру [ADDRESS] . За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 15.12.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю. Г., зареєстрований у реєстрі за №1587, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліана Георгіївна про стягнення боргу за договором позики та визнання недійсним договору дарування підлягає задоволенню.. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі по 8175,60 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved