Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Ковач І.В. звернувся до суду з позовом до КНП «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради про стягнення недотриманої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно з наказом №88-к від 04.11.2020 [PERSON] прийнята на посаду молодшої медичної сестри, а відповідно до наказу №22-к від 26.02.2021 переведена на посаду реєстратора медичного в Закарпатській обласній клінічній стоматологічній поліклініці, яка в процесі реорганізації перетворена в КНП «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка». Згідно з наказом №139-к від 23.12.2022 позивач звільнена з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), однак при звільнені їй не було виплачено всіх сум, що належать їй від підприємства згідно зі ст. 116 КЗпП України, який проводиться в день звільнення. Розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачу в період з 01.01.2021 по 23.06.2023 відповідачем здійснено в не повному обсязі. Позивач вважає, що розмір нарахованої та виплаченої їй заробітної плати не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного, просить суд стягнути з КНП «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» Закарпатської обласної ради на користь [PERSON] недоотриману заробітну плату у розмірі 61533,5244 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40823,2558 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.03.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, при цьому останній подав до суду заяву, згідно з якою просить розгляд справи здійснювати без їх участі. Представник відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик рекомендованими поштовими відправленнями та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позовну заяву не подано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі статті 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно з наказом №88-к від 04.11.2020 [PERSON] прийнята на посаду молодшої медичної сестри. Відповідно до наказу №22-к від 26.02.2021 позивач переведена на посаду реєстратора медичного в Закарпатській обласній клінічній стоматологічній поліклініці, яка в процесі реорганізації перетворена в КНП «Закарпатська обласна клінічна стоматологічна поліклініка». Згідно з наказом №139-к від 23.12.2022 позивачка звільнена з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). При звільнені позивача не було виплачено всіх сум, що належать їй від підприємства згідно зі ст. 116 КЗпП України, який проводиться в день звільнення. Розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачу в період з 01.01.2021 по 23.06.2023 відповідачем здійснено в не повному обсязі. З довідки від ПФУ форми ОК-7 від 05.02.2024 вбачається, що позивачу відповідачем нараховано заробітну плату: в січні 2021 року в розмірі 6000,00 грн.; в лютому 2021 року 6068,21 грн.; в березні 2021 9459,26 грн.; в квітні 2021 року 7281,00 грн.; в травні 2021 року 6000,00 грн.; в червні 2021 року 6000,00 грн.; за липень 2021 року 5454,55 грн.; за серпень 2021 року 4571,43 грн.; за вересень 2021 6000,00 грн.; за жовтень 2021 6000,00 грн.; за листопад 2021 6000,00 грн.; за грудень 2021 6500,00 грн.; в січні 2022 року в розмірі 6500,00 грн.; в лютому 2023 року 6500,00 грн.; в березні 2022 6500,00 грн.; в квітні 2022 року 6190,48 грн.; в травні 2022 року 6500,00 грн.; в червні 2022 року 6500,00 грн., в липні 2022 року 6500,00 грн., в серпні 2022 року 6500,00 грн., в вересні 2022 року 6500,00 грн., в жовтні 2022 6700,00 грн., в листопаді 2022 року 6700,00 грн., в грудні 2022 року 19798,54 грн. До матеріалів справи додано табелі обліку робочого часу за січень 2022 року - січень 2023 року. Мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2021 по 30.11.2021 6000 грн., з 01.12.2021 по 30.09.2022 6500 грн., з 01.10.2022 по 31.12.2023 6700, грн. У розрахунку, мінімальна заробітна плата позивача мала становити: з 01.01.2021 по 31.12.2021, тобто за 2021 рік 72500 грн.; з 01.01.2022 по 31.12.2022, тобто за 2022 рік 78600 грн. Згідно з банківською довідкою загальна сума виплаченої заробітної плати відповідачем за період з 01.01.2021 по 31.12.2022 складає 87638,77 грн. Відповідно до наданого представником позивача розрахунку недотриманої заробітної плати за період з січня 2021 по грудень 2022 року загальна гарантована мінімальна заробітна плата, яка мала бути виплачена позивачу з урахуванням табелю обліку робочого часу становить 149172,294 грн. Отже, у розрахунку: 149 172.294 грн. (гарантована мінімальна заробітна плата з урахуванням табелю обліку робочого часу) - 87638,77 грн. (виплачена сума відповідачем) = 61\~533,5244 грн. недоотримана заробітна плата станом на дату звільнення. Статтею 117 КЗпП України, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню становила 13 400 грн. (6700 грн. жовтень 2021 року + 6700 грн. листопад 2021 року); кількість робочих днів за вказаний період складає 43 дні. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача складає 311,627907 грн. (13400 / 43). Враховуючи, що наказ про звільнення позивача датований 23.12.2022, то позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку до 23.06.2023, тобто за шість місяців після звільнення, що у розрахунку: 311,627907 (середньоденна заробітна плата) * 131 (кількість робочих днів у період з 23.12.2022 по 23.06.2023 = 40823,2558 грн. сума середнього заробітку за весь час затримки, про що представником позивача подано відповідний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач вважає, що вона має право на стягнення недоотриманої заробітної плати станом на дату звільнення у розмірі 61533,5244 грн. та середній заробіток за весь час затримки у розмірі 40823,2558 грн. Матеріали справи містять лист-претензією позивача від 11.03.2024, адресований відповідачу, який залишено без відповіді. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій. Аналогічні гарантії передбачені у статті 22 Закону України «Про оплату праці». Питання про наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю вичерпно вирішено у статті 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.(ст. 94 КЗпП України). Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Статтею 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що мінімальний розмір оплати праці медичних, фармацевтичних працівників та фахівців з реабілітації державних та комунальних закладів охорони здоров`я визначається Кабінетом Міністрів України, у тому числі з дотриманням гарантій щодо мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Статтею 3-1 Закону України «Про оплату праці» встановлено гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати за умовами яких розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Якщо РОЗМІР заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати н складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до півня мінімальної заробітної плати. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі застосовується на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, у разі застосування погодинної оплати праці. За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №201/11891/18). Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина друга статті 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України «Про платіжні послуги», поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Враховуючи вимоги вказаних нормативно-правових актів, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача недоотриманої заробітної плати у розмірі 61533,5244 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40823,2558 грн., з урахуванням розміру заявлених позовних вимог. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята та шоста статті 81 ЦПК України). Разом з тим, особливість трудових правовідносин характеризується тим, що саме у роботодавця залишаються всі дані щодо праці найманого працівника, а тому саме роботодавець зобов`язаний надати такі відомості судові у разі виникнення трудового спору, та довести свої заперечення проти вимог працівника. Зазначене будь-яким чином не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства. Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов`язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні порушенням права власності відповідно до ст.1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до «майна» у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу. Отже, з наведеного можна зробити висновок, що відповідач порушив право на отримання позивачем законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, що в розумінні статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є також порушенням права на мирне володіння майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. У відповідності до статті 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved