Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

із позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, до суду звернулася [PERSON] . Позов мотивований тим, що незнання про наявність заповіту після смерті [PERSON] та повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, стало причиною та перешкодило своєчасно у шестимісячний строк звернутися до нотаріальної контори щоб розпочати процедуру спадкування, тому позивач [PERSON] змушена звернутися до суду за захистом свого особистого права для його відновлення. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, до суду надійшла письмова заява в якій останні просить розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю. Відповідач Козелецька селищна рада Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання свого представника не забезпечила, до суду надійшла заява у якій відповідач просить розглядати справу без участі представника селищної ради, позовні вимоги визнає повністю. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування за допомогою технічних засобів в суді не здійснювалося з підстав неприбуття всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні. Суд, дослідивши докази наявні у матеріалах справи та встановив обставини, що викладені нижче. [INFO] померла баба позивачки [PERSON] . На день смерті вона була зареєстрована і проживала одна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Козелецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та довідкою Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 1/375 від 10.11.2023 року. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять, в тому числі, житловий будинок, розташований в [ADDRESS] та земельна ділянка біля будинку розміром 0,52 га, що належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту 1-ЧН № 023158. [PERSON] народила та виростила двох дітей - доньку [PERSON] та сина [PERSON] . Мати позивача [PERSON] померла у віці 40 років [INFO] року, підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 18.06.2010 року. Дядько позивачки [PERSON] , який проживав у м. Києві, десь у 2018 році після розлучення з дружиною повернувся до с. Берлози та проживав разом з матір`ю [PERSON] без реєстрації місця проживання. За цей час постійного місця роботи не мав, жив за рахунок пенсії матері. Баба позивачки мала онкологічне захворювання, позивач періодично возила її на лікування в онкодиспансер в м. Чернігів. Майже кожні вихідні приїздила провідати, привозила їм продукти, бабі - памперси. З сім`єю приїжджала обробляти город. Після її смерті здійснила поховання за власний рахунок. Після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну у квітні 2022 року позивач змушена була з дітьми виїхати з країни. 18.04.2022 року вони в`їхали до Федеративної республіки Швейцарія, де отримали прихисток. 10.05.2023 року позивачці з дітьми видали дозволи на проживання. Про це, зокрема, свідчить дозвіл на проживання [NUMBER] на ім`я останньої, тип дозволу - дозвіл для осіб, що потребують захисту, письмовий переклад якого з французької мови на українську засвідчений 12.02.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. З того часу й до нині позивач проживає у вказаній країні з дітьми: донькою [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 16.12.2009 року) та сином [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 07.03.2018 року). У жовтні 2023 року позивачці зателефонував староста с. Берлози з проханням дозволити відчинити будинок її покійної баби, де проживав її дядько [PERSON] , оскільки останній зник. В будинку знайшли його тіло. Поховання дядька здійснили в с. Берлози його донька [PERSON] та колишня дружина. Позивач прибути на похорон, враховуючи значну відстань, не змогла. Через деякий час знайомі з с. Берлози повідомили позивачу, що в будинку по [ADDRESS] , де проживав дядько, його рідні змінили замки. Позивачка в телефонному листуванні запитала про це у двоюрідної сестри [PERSON] . Від неї отримала відповідь про те, що її там нічого немає і вона взагалі не знає, чого остання їй пише. Після цього заблокувала позивача та її доньки номери телефонів. Всі ці події - спочатку передчасна смерть дядька, потім не зрозуміле ставлення до позивача сестри [PERSON] , дуже боляче вдарили по останній. Бабусина хата була для неї другою рідною домівкою, позивач щоразу була там на канікулах, з неї виходила заміж за [PERSON] у 2009 році, після смерті чоловіка у 2011 році часто бувала там з донькою [PERSON] , після одруження та народження сина [PERSON] по декілька місяців жила з дітьми у бабусі. Будинок просторий, бабуся виділила позивачці дві кімнати у будинку (зал і спальню), дозволила зробити ремонт (позивач замінила вікна, пофарбувала, поклеїла шпалери, придбала меблі, крім того, в будинку зробила роботи, пов`язані з опаленням) і дуже раділа, що частина будинку стала гарно виглядати. Там знаходяться її і дітей речі. А в пам`яті зберігаються теплі спомини (до позову додадо світлини, на яких зображені позивач та її діти з [PERSON] ). І позивач розуміє, що їй доступу туди вже ніхто не надасть. Хоча дядько за життя завжди казав - приїжджай, користуйся. Знайомі позивачки, підтримуючи її, одного разу запитали чи не складала бабуся заповіт, можливо вона могла заповідати останній будинок чи частину його. Це стало підставою звернення до старостату с. Берлози Козелецької селищної ради, де в реєстраційних книгах знайшли заповіт [PERSON] , складений нею [INFO] в с. Берлози Козелецького району Чернігівської області, посвідчений секретарем Берлозівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 9, і видали дублікат заповіту. Згідно нього на випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке розпорядження: «жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку біля жилого будинку розміром 0,52 га згідно державного акту 1-ЧН № 023158 заповідаю [PERSON] та [PERSON] , кожному в рівних долях». Таким чином, у грудні 2023 року позивач дізналася про заповіт бабусі і про те, що вона є спадкоємцем після її смерті за заповітом. З дублікатом заповіту позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Рожець Алли Петрівни в смт. Козелець, яка повідомила, що спадкова справа до майна померлої [PERSON] заведена в Козелецькій державній нотаріальній конторі. За зверненням позивача до нотаріальної контори державний нотаріус Мотовиловець Інна Анатоліївна підтвердила наявність спадкової справи № 136/2022, зареєстрованої за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за законом. Згідно проведеної перевірки встановлено, що в Спадковому реєстрі відсутня інформація про реєстрацію заповіту [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину не видавались. Нотаріусом надано позивачу копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69519696 від 20.07.2022 року, копію заяви [PERSON] про прийняття спадщини за законом. У зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини нотаріусом усно було роз`яснено позивачці право звернутись до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Родинні відносини позивача з [PERSON] підтверджуються: витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00043588765 від 14.02.2024 р. про народження [PERSON] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] ; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00043589765 від 14.02.2024 р. про реєстрацію актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] (прізвище після одруження - [PERSON] ); свідоцтвом про народження [PERSON] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (серія [NUMBER] від 15.04.1989 р.); свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] (прізвище після одруження - [PERSON] ) (серія [NUMBER] від 12.06.2009 р.); копією свідоцтва про смерть [PERSON] (серія [NUMBER] від 23.12.2011 р.); свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] (прізвище після одруження - [PERSON] ) (серія [NUMBER] від 07.10.2017 р.). Відповідно ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). У ст. 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Позивач в установлений законодавством строк до нотаріуса не звернулася, таким чином пропустила строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивач пропустила строк для прийняття спадщини через незнання про існування заповіту та вважає вказану причину пропуску строку для прийняття спадщини поважною. КЦС Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 474/454/18 зазначив про те, що «поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19 (провадження № 61-15100св21)». КЦС Верховного Суду у постанові від 21.09.2020 року вказує, що «у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. З вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17 (провадження № 61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17 (провадження № 61-18261св18), від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19)». Відповідно до положень ст. 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Пунктами 1.2., 2.2. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.08.2017 року у справі № 1320цс17, при розгляді справ про надання додаткового строку для прийняття спадщини судам необхідно дослідити чи вчиняв нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Але в даному випадку державний нотаріус при заведенні спадкової справи встановив відсутність заповіту в Спадковому реєстрі, тому не вчиняв вищевказаних дій. Пунктом 1.10. розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5, в редакції, що діяла на час посвідчення заповіту спадкодавця, передбачено, що відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі». Пунктами 5, 8, 10, 14 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, в редакції на час посвідчення заповіту спадкодавця, передбачено, що реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування; заповітів і спадкових договорів, посвідчених консульськими установами України; заповітів, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) і зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією ( 994_678 ), запити про реєстрацію яких в Україні на прохання заповідача подані Мін`юсту, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів є Держінформ`юст та його філії. Посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання Держінформ`юсту або його філіям заяв про реєстрацію. Заяви про реєстрацію подаються (надсилаються) Реєстратору в день вчинення відповідної нотаріальної дії. Реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі: у день вчинення відповідної нотаріальної дії; протягом п`яти робочих днів після зміни місця зберігання заповіту, спадкового договору; протягом двох робочих днів після надходження на зберігання заповітів від осіб, що зазначені в статті 1252 Цивільного кодексу України і частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат»; в день отримання заяви про реєстрацію, у тому числі, архівних заповітів. Згідно з пунктом 1.3.2. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, в редакції, що діяла на час посвідчення заповіту спадкодавця, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» та його регіональні філії є реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відсутність реєстрації заповіту [PERSON] в Спадковому реєстрі свідчить про недотримання відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування - Берлозівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області приписів законодавства щодо внесення до Спадкового реєстру відомостей про посвідчений заповіт шляхом подання Держінформ`юсту або його філіям заяви про реєстрацію. Таким чином, на даний час державна реєстрація заповіту [PERSON] не проведена. Реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата його посвідчення. Чинні вимоги закону не встановлюють порушення термінів внесення інформації до Спадкового реєстру, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 року у справі № 301/2702/16-ц, у постанові від 08.05.2019 року у справі № 343/2271/16-ц. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 343/2271/16-ц вказано: «у частині першій статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Аналіз положень вказаної статті свідчить про те, що відсутність інформації про державну реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі не є підставою для недійсності цього заповіту». Отже, позивач, як спадкоємець за заповітом, не має нести відповідальності за дії/бездіяльність посадової особи органу місцевого самоврядування. В постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі № 759/3515/19 зроблено наступний висновок: «Особа, яка не прийняла спадщини в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, в разі усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини». Враховуючи викладене, відповідачем у даній справі мав би бути дядько позивачки [PERSON] , проте останній помер у жовтні 2023 року. Так, відповідно до Постанови Верховного Суду України від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, провадження № 61-38298св18, судом у описовій частині визначено мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права: за загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що підстав у відмові у задоволенні позовних вимог у справі не вбачається, позовні вимоги підтверджуються наявними в справі доказами. За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити позов. В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно пропустила строк для прийняття спадщини з поважної причини та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає за необхідне надати [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини.

Outcome: approved