Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 квітня 2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір №632648883. Зазначає, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором.\~20\~жовтня 2022\~року між\~ТОВ «Таліон\~Плюс» та\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ» було укладено\~договір факторингу\~№20102022,\~відповідно до\~умов якого\~до ТОВ\~«ФК «ЄАПБ»\~перейшло право\~грошової вимоги\~до відповідача за вищезазначеним кредитним договором. Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 21 жовтня 2022 року до договору факторингу №20102022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 38\~222,75 грн., яка складається з заборгованості: 10 750 грн. - за основною сумою боргу; 27\~472,75 грн. - за відсотками. Відповідач не виконала свого обов`язку щодо повернення кредиту в строки, передбачені кредитним договором. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21 жовтня 2022 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором №632648883 в розмірі 38 222,75 грн., з яких: 10 750 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 27 472,75 грн. - заборгованість за відсотками, а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19 лютого 2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що позивачем не доведено факт укладання договору з нею, його істотних умов, єдиним доказом чого може бути оригінал примірнику такого договору в електронній формі з усіма реквізитами, у тому числі підписами сторін, згідно зі ст. 100 ЦПК України, ч. 1 ст. 5, абз. 1 ч. ч. 1, 4 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг»; не надано доказів надання їй примірнику оригіналу договору у редакції, яка б забезпечувала його цілісність та незмінність, а тому вона не може бути зобов`язана виконувати умови, з якими не була фактично ознайомлена, і такий правочин згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про електронну комерцію», ч. 2, 6 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» не є підставою виникнення обов`язків у неї як споживача кредитних послуг. Також позивачем не доведено факту видачі кредиту та розміру заборгованості загального та з його складовими (основному боргу, відсоткам, неустойці, які не були погоджені у письмовій формі), а нараховані позивачем суми не відповідають законодавству України і заявленим самим позивачем у наданих копії договору, графіку платежів умовам кредитування, та є непропорційно великою сумою, не відповідають засадам справедливості, добросовісності і розумності цивільно-правових відносин. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2024 року задоволено частково клопотання відповідача та відкладено судове засідання. 01 квітня 2024 року відповідачем було подано до суду заперечення до позовної заяви, в яких зазначено, що вона не визнає позовні вимоги, оскільки договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» був укладений до надання їй кредиту №632648883 від 24 квітня 2021 року і в додатковій угоді також не має ніяких записів про відступлення права вимоги саме за вказаним кредитним договором. Також позивачем не доведено факт укладання договору з нею, його істотних умов, єдиним доказом чого може бути оригінал примірнику такого договору в електронній формі з усіма реквізитами, у тому числі підписами сторін, згідно зі ст. 100 ЦПК України та ч. 1 ст. 5, абз. 1 ч. ч. 1, 4 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг». Крім того, позивачем не надано доказів надання їй примірнику оригіналу договору у редакції, яка б забезпечувала його цілісність та незмінність, а тому вона не може бути зобов`язана виконувати умови, з якими вона не була фактично ознайомлена, і такий правочин згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про електронну комерцію», ч. 2, 6 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» не є підставою виникнення обов`язків у неї як споживача кредитних послуг. 02\~квітня 2024\~року представником\~позивача в\~системі «Електронний\~суд» було\~сформовано додаткові\~пояснення у\~справі,\~в якій\~просила позовні\~вимоги задовольнити\~в повному\~обсязі та\~стягнути з\~відповідача понесені\~судові витрати.\~В обґрунтування\~зазначивши,\~що 24\~квітня 2021\~року між\~ТОВ «МАНІВЕО\~ШВИДКА ФІНАНСОВА\~ДОПОМОГА» та\~ [PERSON] \~було укладено\~кредитний договір\~№632648883\~і відповідно\~до п.\~п.\~4.2.,\~4.4.\~кредитного договору\~сторони дійшли\~згоди,\~що у\~всіх відносинах\~між позичальником\~та товариством\~в якості\~електронного підпису\~позичальника буде\~використовуватись логін\~і пароль\~особистого кабінету.\~Сторони дійшли\~згоди,\~що у\~всіх відносинах\~між позичальником\~та кредитодавцем\~в якості\~підпису позичальника\~буде використовуватись\~електронний підпис\~одноразовим ідентифікатором,\~відповідно до\~Правил та\~ЗУ «Про\~електронну комерцію»,\~що має\~таку саму\~юридичну силу\~як і\~власноручний підпис.\~Відповідач правом\~споживача відмовитись\~в односторонньому\~порядку від\~укладеного кредитного\~договору протягом\~чотирнадцяти днів\~з моменту\~отримання копії\~примірника договору\~не скористалась.\~Ототожнення електронного\~доказу як\~засобу доказування\~та матеріального\~носія такого\~документа є\~безпідставним,\~оскільки характерною\~рисою електронного\~документа є\~відсутність жорсткої\~прив`язки\~до конкретного\~матеріального носія,\~виходячи з\~чого,\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ» надано\~до суду\~копії вищезазначеного\~договору разом\~з додатками\~до нього\~у відповідності\~до вимог\~законодавства,\~які є\~належними доказами\~існування правовідносин\~між відповідачем\~та первісними\~кредиторами.\~Щодо доказів\~отримання відповідачем\~коштів повідомила\~суд,\~що позивач\~не міг\~володіти вказаною\~інформацією,\~оскільки така\~інформація відноситься\~до конфіденційної,\~і тому\~звернувшись з\~відповідним запитом\~до первісного\~кредитора надають\~до суду:\~платіжне доручення\~від 24\~квітня 2021\~року;\~розрахунок заборгованості\~за кредитним\~договором №632648883 від 24 квітня 2021 року (оригінал знаходиться у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»); розрахунок заборгованості за кредитним договором № 632648883 від 24 квітня 2021 року ( оригінал знаходиться у ТОВ «Таліон Плюс»). З приводу нарахування відсотків зазначає, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21 жовтня 2022 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Щодо відступлення права вимоги посилається на обставини викладені у позовній заяві та заперечує щодо задоволення клопотань відповідача про проведення судової експертизи та надання доказів за кредитним договором. Представник позивача у позовній заяві та додаткових пояснення у справі просила задовольнити позовну заяву та розгляд справи проводити за відсутності їх представника. Від відповідача до суду надійшло клопотання з проханням розглянути справу без її участі, врахувати відзив та заперечення на позовну заяву, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24 квітня 2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладено договір №632648883 (а. с. 5-7). Відповідно до п.п. 1.1 п. 1 вказаного кредитного договору передбачено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 10 750 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА». Пунктом 1.8. зазначеного договору передбачено, що проценти, в розмірі визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2. договору, нараховуються за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником. В матеріалах справи також наявне платіжне доручення №37fb6e2b-923b-4fa7-8512-33f03e923fab від 24 квітня 2021 року, в якому зазначено, що платником - ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було перераховано отримувачу [PERSON] на рахунок №5168-74ХХ-ХХХХ-9768 суму грошових коштів в розмірі 10\~750 грн. з призначенням платежу: «переказ коштів згідно договору №632648883 від 24.04.2021, [PERSON] , код [NUMBER] , для зарахування на платіжну картку № [NUMBER] , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» (а. с. 151). З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» за кредитним договором №632648883 від 24 квітня 2021 року станом на 13 липня 2021 року судом встановлено, що заборгованість становила: за тілом кредиту 10\~750 грн.; за процентами 17\~845 грн. (а. с. 152-153). Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було укладено додаткову угоду №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою вказаний договір викладено у новій редакції (а. с. 9-11). Крім того, з долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором №632648883 від 24 квітня 2021 року станом на 21 жовтня 2022 року судом встановлено, що заборгованість становила: за тілом кредиту 10 750 грн.; за процентами 27 472,75 грн., а з її змісту вбачається, що нарахування процентів здійснювалось за період з 13 липня 2021 року по 21 жовтня 2022 року (а. с. 154). Також судом встановлено, що 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК ЄАПБ» було укладено договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрах прав вимоги (а. с. 12-13). Відповідно до витягу з реєстру права вимоги №1 від 21 жовтня 2022 року до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 38\~222,75 грн., з яких: 10 750 грн. заборгованість по основному боргу, 27\~472,75 грн. заборгованість за відсотками (а. с. 14). Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Крім того, ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77, ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Предметом договору факторингу згідно ст. 1078 ЦК України може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Відповідно до положень ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Так, позивач на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором №632648883 від 24 квітня 2021 року посилається на те, що між первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором, який був укладений 24 квітня 2021 року, що взаємовиключає одне одного, оскільки за договором факторингу права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутній саме договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, на який безпосередньо посилається позивач у позовній заяві, а тому, суд не може встановити факт переходу права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №632648883 від 24 квітня 2021 року від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «Таліон Плюс». Також стосовно наданої позивачем додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року суд зазначає, що пунктом 1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року в новій редакції визначено, що термін «право вимоги» - означає права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому. Позивач в позовній заяві також вказував, що відповідно до реєстру боржників №142 від 13 липня 2021 до договору факторингу №28/1118-01, який укладено між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №632648883, при цьому в матеріалах справи відсутній вказаний реєстр боржників, а з наданого позивачем витягу з реєстру прав вимоги через його неповний зміст неможливо встановити належність запису щодо боржника [PERSON] саме цьому документу, а тому є неналежним доказом на підтвердження того факту, що до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача. Суд також\~звертає увагу\~на те,\~що вказаний\~витяг з\~реєстру прав\~вимоги містить\~посилання на\~існування заборгованості\~відповідача за\~вищевказаним договором\~в загальному\~розмірі 28\~580\~грн.\~(10\~750\~грн.\~ заборгованість\~по основному\~боргу (тіло\~кредиту);\~17\~830\~грн.\~ заборгованість\~по відсоткам),\~але наданий\~позивачем витяг\~з реєстру\~прав вимоги\~№1\~від 21\~жовтня 2022\~до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року містить відомості про заборгованість [PERSON] за кредитним договором №632648883 в загальній сумі 38\~222,75 грн., що складається з заборгованості по основному боргу в розмірі 10\~750 грн. та заборгованості по відсоткам в розмірі 27\~472,75 грн., що свідчить про нарахування ТОВ «Таліон Плюс» процентів на суму боргу. Крім того, долучена до матеріалів справи копія договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року є неповною, оскільки містить лише декілька сторінок, а саме розділи 1, 2, 3, 4, 12, і тому суд не може прийняти такий доказ до уваги, як належний і допустимий. Отже, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №632648883 був укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] 24 квітня 2021 року, натомість договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року, тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником [PERSON] , відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року. З матеріалів справи також вбачається, що на час укладення договору відступлення права вимоги №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про [PERSON] як боржника, яка міститься у наданому витягу з реєстру прав вимоги №142 від 13 липня 2021 року ТОВ «Таліон Плюс», тобто майже через три роки після укладення договору відступлення права вимоги. Тобто, між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги 28 листопада 2018 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і навіть не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли вже після укладення вказаного договору. Враховуючи зазначене, позивачем у встановленому законом порядку не доведено факту відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитний договір №632648883 від 24 квітня 2021 року від первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «Таліон Плюс», а отже, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від [PERSON] сплати заборгованості за укладеним 24 квітня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредитним договором №632648883. Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed