Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 01\~лютого 2024\~року [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому прохає визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням 1/4 частини будинку по [ADDRESS] і належить позивачеві. Також прохає стягнути витрати на правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що на праві приватної власності йому належить 1/4 частини будинку по [ADDRESS] , де зареєстровані позивач та його колишня дружина [PERSON] . З останньою позивач перебував в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. У серпні 2021 року відповідач добровільно забрала свої особисті речі та не проживає за вказаною адресою, не сплачує за комунальні послуги. Перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинив. Позивачу відомо, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Позивач змушений звернутися до суду, оскільки у його житлі зареєстрована особа, яка там не проживає, що створює для позивача труднощі у користуванні нерухомим майном. Відзиву на позов не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання призначено на 04 березня 2024 року на 09:30 год. 04 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 20 березня 2024 року на 09:00 год. 20 березня 2024 року у зв`язку з неявкою відповідача і відсутністю відомостей про те, що вона належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, судове засідання відкладено на 09.04.2024 на 13:30 год. 09 квітня 2024 року, за клопотанням відповідача, яка повідомила про перебування на лікуванні, розгляд справи відкладено на 10:00 год. 23 квітня 2024 року. 23 квітня 2024 року розгляд справи відкладено на 07.05.2024 на 09:00 год. у зв`язку з неявкою відповідача. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кондратенко М.І., позов підтримав, з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні 23 квітня 2024 року відповідач [PERSON] позов не визнала. Суду пояснила, що перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем близько 23 років, з яких 10 без реєстрації шлюбу і 13 років у шлюбі. Шлюб було розірвано 27 січня 2021 року. Після розірвання шлюбу, за домовленістю з відповідачем, вона проживала в будинку по [ADDRESS] протягом 2022-2023 років. При цьому в цьому будинку залишилися належні їй речі, зокрема меблі придбані її батьками (диван, крісло) інші речі, які теж придбали для неї їй батьки. Іншого житла для проживання і реєстрації вона не має. Зареєструватися в будинку батьків не має змоги, оскільки батьки не погоджуються на це, бо втратять субсидію. Наголошує, що відповідач порушив домовленість щодо її проживання в будинку по [ADDRESS] , звідки вона вимушено забрала особисті речі (одяг та взуття). За цією адресою вона вимушено не проживає з січня 2024 року, тобто менше ніж півроку. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом, а зміст спірних правовідносин. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.2022, виданого приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Вороною Г.І., [PERSON] належить 1/4 частини будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] після смерті [PERSON] , 1942 року народження, який помер [INFO] (а.с.3). Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.4). Відповідно до довідки Центру надання\~адміністративних послуг\~Конотопської міської\~ради №1146 від 11.01.2024, в будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 05.12.2006, та [PERSON] , [INFO] , з 21.05.2018 (а.с.5). Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу, 27.01.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Свідок [PERSON] пояснив, що проживає по [ADDRESS] . [PERSON] є його сусідом, бо проживає в будинку навпроти по [ADDRESS] . До 2021 року [PERSON] проживав разом з дружиною [PERSON] . Після 2021 року останню він не бачив, бо вони з [PERSON] начебто розлучилися. Йому не відомо щоб [PERSON] виганяли з будинку. Будучи в добросусідських відносинах з [PERSON] він відвідував його будинок, жіночих речей (одягу, взуття) він не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по [ADDRESS] . [PERSON] є його сусідом, який мешкає у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] не проживає за цією адресою близько двох років. У прихожій у будинку [PERSON] жіночих речей він не бачив. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] розлучилися. ІV. Норми права. Відповідно до\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3). За правилами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. V. Оцінка суду. Вислухавши представника позивача, відповідача, покази свідків, дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,\~суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних в судовому засіданні 23 квітня 2024 року, з приводу постійного не проживання відповідачки у належному позивачеві будинку з 2021 року, оскільки кожен з них підтвердив, що відповідач не проживає саме в квартирі [ADDRESS] . Водночас і позивач, і відповідач зареєстровані по [ADDRESS] , без визначення номеру квартири, що вбачається з наданого позивачем Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 5). Право власності позивача на квартиру також зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с. 4), тобто без визначення номеру квартири. Жодних інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано. Суд враховує, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного суду від 19.05.2021 у справі № 759/19579/17). Судом встановлено, що [PERSON] не проживає в будинку по [ADDRESS] лише з січня 2024 року, оскільки за поясненнями відповідача, не зважаючи на розірвання шлюбу у січні 2021, за домовленістю з позивачем, протягом 2022-2023 року вона проживала в будинку по [ADDRESS] рік вона святкувала з позивачем. Але згодом, через конфлікт, вона не має змоги проживати за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] , де залишилися її речі, зокрема меблі придбані її батьками (диван, крісло) інші речі, які теж придбали для неї їй батьки. Іншого житла для постійного проживання і реєстрації вона не має. Відповідач порушив домовленість щодо її проживання в будинку по [ADDRESS] , звідки вона вимушено забрала особисті речі (одяг та взуття). Суд враховує, що повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що позивач не проживає в належному йому житловому будинку понад півроку, як це передбачено ст.71 ЖК України. Серед іншого суд зауважує, що реєстрація відповідача у будинку відповідача жодним чином не перешкоджає позивачеві в користуванні цим нерухомим майном, про що було зазначено в позові. Суд враховує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи, що в позові відмовлено відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підстави для стягнення судових витрат на користь позивача відсутні. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Outcome: dismissed