Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №6487виданий приватним нотаріусомБроварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., від 04.04.2020 року, щодо звернення стягнення з боржника [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ`заборгованості за кредитним договором №1767280 від 25.12.2018 року за період з 11.01.2019 року по 31.01.2020 року на загальну суму 17200,40 грн. В обґрунтування вимог зазначив, що приватним нотаріусом Броварського районного округу Київської області Колейчиком В.В. вчинено виконавчий напис №6487 від 04.04.2020 року, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» заборгованості в розмірі 17200,40 грн, оскільки [PERSON] є боржником за кредитним договором №1767280 від 25.12.2018 року укладеним з ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ». Вважає, що цей виконавчий напис вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріуса, і як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису. Вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства, а саме кредитний договір не було нотаріально посвідчено, без необхідної перевірки та встановлення безспірності боргу та позивачем не було отримано письмове повідомлення про факт вчинення виконавчого напису нотаріусом. Крім того, вказує, що позивач не підписував в будь який спосіб вищевказаний кредитний договір з ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ», також позивач вказує, що наданий відповідачем нотаріусу примірник кредитного договору не був посвідчений нотаріально, а подана в якості доказу копія кредитного договору не може вважатися належним та достовірним доказом, оскільки не підтверджує факт підписання договору за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам спеціального Закону. Таким чином, інформація про використання позивачем електронного підпису одно разом ідентифікатором, ґрунтується на припущеннях та не підтверджена об`єктивними доказами.У зв`язку з вказаними обставинами змушена звернутися до суду за захистом свого права. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.02.2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.02.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.02.2024 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Калінін С.К.в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника до суду надійшлазаява про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують та простять їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та стягнути судові витрати з відповідача ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» (а.с.119). Представник відповідачаТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшов відзив на позовну заяву, яка обґрунтована тим, що між позивачем та відповідачем укладений Договір про надання кредиту №1767280 від 25.12.2018 року. На підставі укладеного Договору позивачу були надані кредитні кошти у тимчасове, строкове, платне користування. У зв`язку з невиконанням взятих на себе кредитних зобов`язань, за Договором виникла заборгованість, яка не була погашена позивачем. Відповідачем направлено претензію позивачу з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором про надання кредиту, позивач її отримав, але не виконав та будь яких заперечень не надав, що свідчить про визнання вимог відповідача в повному обсязі, наслідком чого стало звернення відповідача до приватного виконавця про вчинення виконавчого напису. Вказує, що позивач не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, тому відповідач просить суд відмовити в задоволені вимог (а.с.120-124). Третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус виконавчого округу міста Києва Дорошенко В.Л., в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду не надійшло заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності. Третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Колейчик В.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не надійшло заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 04.04.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком Володимиром Вікторовичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6487, про звернення стягнення з [PERSON] , яка є боржником за Кредитним договором №1767280 від 25.12.2018 року, укладеним між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ» заборгованості за період з 11.01.2019 року по 31.01.2020 рік в сумі 15800,40 грн, де втому числі: заборгованість за сумою кредиту в сумі 9500,00 грн.,прострочена заборгованість по несплаченими відсотками за користування кредитом 1550,40 грн, строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 4750,00 грн та з урахуванням плати за вчинення виконавчого напису нотаріусом загальна сума становить 17200,40 грн. Також у даному виконавчому написі зазначено про те, що він набирає чинності з 04.04.2020 року і може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного рокуз дня його вчинення (а.с.22). Вказаний виконавчий напис приватного нотаріуса звернений до примусового виконання та приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадженняВП [NUMBER] від 15.12.2021 року (а.с.23). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ст.18 ЦКУкраїни нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно до ст. ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. У пунктах 3.1, 3.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів. Постановою Кабінету Міністрів №622 від 26.11.2014р. (набрала чинності 10.12.2014р.) Перелік документів доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включений п.2 в редакції: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». В той же час, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ця постанова суду набрала законної сили з моменту її проголошення, а її резолютивна частина опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» №23 від 21.03.2017 року. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрійі статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. В подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року (справа №826/20084/14) постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 року у справі №826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Подібна правова позиція наведена у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27.03.2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У правовому висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року справа № 910/10374/17, зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується, що зміст частини першоїстатті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року..». «..Кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса...». «.Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання...». Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що укладений договір, на підставі якого було вчинено виконавчий напис № 6487 від 04.04.2020 року був нотаріально посвідчений. В матеріалах справи також відсутні докази направлення боржнику [PERSON] письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та стороною відповідача такі докази надані не були. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №554/6777/17-ц (провадження №61-17750св20) - неповідомлення боржника про вимогу повернути заборгованість є самостійною та достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також, недоведення відповідачем належними та допустимими доказами направлення позивачу та отримання ним вимоги про усунення порушень за договором позики грошових коштів є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню (постанова Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 619/4933/20). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] . Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів, в даному випадку нотаріусом не дотримані, договвір кредитування нотаріально не посвідчувався, тому у нотаріуса не було достатньо правових підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, на цій підставі позовні вимоги [PERSON] суд задовольняє та визнає виконавчий напис, вчинений 04.04.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., за реєстровим №6487, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ» заборгованості за кредитним договором №1767280 від 25.12.2018 року за період з 11.01.2019 року по 31.01.2020 рік в загальній сумі 17200,40 гривень таким, що не підлягає виконанню. Щодо заявленого стороною позивача клопотання про поновлення строку позовної давності, слід зазначити наступне. У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). У вказаній справі датою початку перебігу строку позовної давності слід вважати момент вчинення приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. спірного виконавчого напису №6487, що мало місце 04 квітня 2020 року. З 24 лютого 2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (з наступними змінами). Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У зв`язку з цим, враховуючи дату звернення позивача з вказаним позовом 05 лютого 2024 року, суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі та визнати спірний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторониможливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/13071/19. Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст.903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що при подачі позову до суду [PERSON] визначила розмір витрат на правничу допомогу у справі в сумі 5500,00 грн. Представником позивача - адвокатом Калінін С.К. на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано наступні документи: - ордер на надання правничої (правової) допомоги №1182884 від 01.02.2024 року, згідно якого вбачається, що на підставі даного Ордеру, позивачу [PERSON] надавалася правнича допомога адвокатським бюро «КАЛІНІН І ПАРТНЕРИ», адвокатом Калініном Сергієм Костянтиновичем (а.с.14). - копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ПТ №2212 від 26.06.2018 року (а.с.14 зворот); - копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 06 червня 2023 року, укладеного між адвокатським бюро «Калінін і Партнери», в особі керуючого Калініна Сергія Костянтиновича, і [PERSON] , відповідно до пункту 1.1 Договору, предметом даного договору є надання бюро усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту за рішенням суду визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №6487 від 04.04.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчук В.В., про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ», та стягнути кошти, набуті без достатньої правової підстави (а.с.24-25). - копію Додатку №1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/23 від 06.06.2023 року, відповідно якого до п.2 за надання професійної правничої (правової) допомоги, передбаченої в п.п.1.1, Договору клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду) в розмірі 5500,00 грн у строк до набрання судового рішення законної сили, про яке визначено предметом Договору (а.с.26). - копію платіжної інструкції № Р3238020 від 26.01.2024 року, відповідно якої [PERSON] на рахунок Адвокатського бюро «КАЛІНІН І ПАРТНЕРИ`сплатила 5500,00 грн за договором №б\\н\\23 від 06.06.2023 року (а.с.28). - акт виконаних робіт (наданих послуг) від 01.02.2024 року, відповідно якого бюро надало, а клієнт [PERSON] прийняла (отримала) юридичні послуги (професійно правничу допомогу) у формі: вивчення документів, консультація клієнта (500 грн), складання, оформлення (друк) адвокатського запиту приватному виконавцю від 29.01.2024 року (500 грн), вивчення та аналіз сканкопій матеріалів виконавчого провадження [NUMBER] від 14.04.2020 року (500 грн), складання, оформлення, подання позовної заяви (3000 грн), складання, оформлення, подання заяви про забезпечення позову (1000 грн) (а.с.29). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 757/36628/16-ц від 24 січня 2022 року, в якій акцентував увагу на тому, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд приймає до уваги конкретні обставини справи, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, не співмірність, на переконання суду, вартості погодинної оплати адвоката зі складністю справи та приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі є співмірними зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом, значенням справи для сторони, а також те, що відповідач не подав заяву про їх зменшення, у зв`язку із чим судову витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню у повному розмірі 5500 грн. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесений ним судовий збір в сумі 968,96грн за подання позовної заяви та 484,48грн за подання заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved