Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради (далі - відповідач), в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , власником якої зареєстрований [PERSON] , що помер в 2004 році. Свої позовні вимоги мотивує тим, що квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1994 року, виданого Рівненською міською радою народних депутатів належала [PERSON] та [PERSON] . Квартира однокімнатна, загальною площею 34,40 кв.м. [INFO] [PERSON] (прадід по матері позивачки) подарував для неї 1/2 частину вказаної квартири. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Сивоглаз С.С., за реєстром за№ 1581. Договір дарування зареєстрований в КП Рівненське міське БТІ 03.02.2004, номер запису 6-3180, в книзі 27. Проте, вона була на момент дарування неповнолітньою, сама в подарованому житлі жити не могла, бо проживала зі своїми батьками в іншій квартирі ( [ADDRESS] ) до 2003 року. Рішенням Рівненського міського суду від 17 листопада 2004 року співвласника квартири [ADDRESS] , [PERSON] оголошено померлим, та Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції видано свідоцтво про його смерть (син [PERSON] ), від 18.03.2008. [PERSON] був неодруженим і своєї сім`ї не мав. В травні 2005 року вона отримала паспорт і була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . З 2008 року по даний час вона постійно проживає у вказаній квартирі з двома своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у вказаній квартирі з дня їх народження і проживають з нею постійно. Вона користується всією однокімнатною квартирою, 1/2 частина якої зареєстрована за власником [PERSON] . Родичів у [PERSON] , які б претендували на спадщину після його смерті та звертались до нотаріуса за спадщиною відсутні. Вважає, що має право встановити в судовому порядку своє право власності на 1/2 частку спадкової квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.02.2024 у вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 21 березня 2024 року. Клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано у Рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області інформаційну довідку із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) для з`ясування чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 23 лютого 2024 року з Рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області надійшла інформаційна довідка із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21.02.2024 № 75909136, де вказано, що інформація в даному реєстрі щодо [PERSON] , який помер [INFO] , відсутня. Ухвалою суду від 21.03.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.04.2024. В судовому засіданні позивачка та її представниця підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Разом з тим, 18.03.2024 від представника відповідача надійшла заява, в якій просить справу розглядати без його участі. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, що викладені в позовній заяві. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку сторін у справі, суд встановив таке. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1994 року, виданого Рівненською міською радою народних депутатів, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 27.03.1995, посвідченого приватним нотаріусом Сивоглаз С.С., № 1581 в реєстрі, зареєстрованого в КП Рівненське міське БТІ 03.02.2004, номер запису 6-3180, в книзі 27, [PERSON] (прадід по матері позивачки) подарував для [PERSON] 1/2 частину вказаної квартири. Як стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №365598590 від 13.02.2024, [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 1/2 квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , повторно виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського районного управління юстиції 18.03.2008, [PERSON] помер [INFO] . Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/000436001 від 15.01.2024, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №22541 від 19.09.2023, виданої Департаментом ЦТ та ЗНАП Рівненської міської ради, за адресою [ADDRESS] зареєстроване місце проживання позивачки, [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] та [PERSON] (дітей позивачки). На підтвердження користування спірнним майном позивачкою долучено до матеріалів справи відповідні договори з обслуговуючими організаціми. Звертаючись в суд з позовом [PERSON] вказує, що вона добросовісно, відкрито, безперервно, починаючи з 2008 року володіє спірною квартирою, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири, яка належала [PERSON] , що помер у 2004 році, за набувальною давністю. Так, відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з положеннями частин першої, другої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, в постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. За таких обставин, враховуючи, що позивачка понад 10 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє 1/2 часткою квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , вказані обставини не спростовані належними та допустимими доказами, а тому суд вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю, оскільки незаконність набуття права власності не випливає із закону та прямо не встановлена судом. Слід також зазначити, що рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Outcome: approved