Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

30.05.2023 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл., ГУ Держгеокадастру у Волинській області з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 07.03.2007 року Боратинською сільською радою в особі сільського голови [PERSON] на підставі Договору оренди водних об`єктів та земель водного фонду (далі - Договір оренди) було передано [PERSON] в оренду на 10 років земельну ділянку загальною площею 7,5523 га, в тому числі під водою 3,8537 га, та прибережною смугою - 3,6986 га, що знаходиться за адресою: с. Новостав, Луцького району, кадастровий номер: 0722880700:01:001:1098 (далі - Земельна ділянка). У 2010 році та у 2011 року між сторонами правочину укладались додаткові угоди, предметом яких був перегляд розміру орендної плати. 27.06.2017 року строк дії Договору оренди закінчився. Впродовж 2016, 2017, 2018 років відповідач не сплачував орендну плату за користування спірною земельною ділянкою. Натомість, 19.03.2020 року Боратинською сільською радою було прийнято рішення № 15/17, яким [PERSON] надано дозвіл на продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки водного фонду. 15.05.2020 року між Боратинською сільською радою та [PERSON] укладено Додаткову угоду до Договору оренди, на підставі якої відповідачу продовжено оренду спірної земельної ділянки строком на 10 років до 14.05.2026 року, а також змінено розмір орендної плати (далі - Додаткова угода). Вважає, що Додаткова угода до Договору оренди укладена з порушенням порядку, визначеного ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», а її п. 2 порушує вимоги ст. 288 ПК України. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсною Додаткову угоду від 15.05.2020 року до Договору оренди від 07.03.2007 року, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права оренди [PERSON] на земельну ділянку, зобов`язати останнього повернути Боратинській сільській раді земельну ділянку та стягнути з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 8052 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.04.2024 року визнано обов`язковою явку в судове засідання Боратинської сільської ради в особі Голови [PERSON] , у зв`язку із неодноразовою зміною правової позиції вказаного органу місцевого самоврядування (Том 2, а.с. 44-45). В судовому засіданні представник Луцької окружної прокуратури Волинської області надав пояснення аналогічні викладеним у позові, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник ГУ Держгеокадастру у Волинській області в судовому засіданні суду пояснила, що оспорювана Додаткова угода порушує права ввірної їй установи як контролюючого органу. Позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Від представника (Голови) Боратинської сільської ради надійшли письмові пояснення в яких останній повідомив про неможливість свого прибуття в судове засідання через зайнятість, а також зазначив, що він підтримує заявлений позов (Том 2, а.с. 54). Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі. Суду пояснив, що після припинення дії Договору оренди його довіритель продовжував добросовісно та належно користуватися земельною ділянкою. Хоча у [PERSON] й виникала заборгованість по орендній платі, останній погашав таку в повному обсязі. На дату пред`явлення даного позову будь-яка заборгованість по орендній платі у відповідача відсутня. Вважає заявлені вимоги необґрунтованими, а тому в їх задоволенні просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28.02.2006 року Боратинською сільською радою було прийнято рішення № 9/11, яким вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 7,5523 га водного фонду, в тому числі під водою 3,8537 га, та прибережною смугою - 3,6986 га, яка знаходиться в с. Новостав в межах земель Боратинської сільської ради, [PERSON] та передано в довгострокову оренду на 10 років (Том 1, а.с. 28). 07.03.2007 року Боратинською сільською радою в особі сільського голови [PERSON] та [PERSON] , укладено (підписано) договір оренди водних об`єктів та земель водного фонду (далі - Договір оренди), який датований 26.01.2006 року (Том 1, а.с. 29-32). На виконання умов Договору оренди, 14.03.2007 року його сторонами складено Акт приймання-передачі земельної ділянки, згідно якого Боратинська сільська рада передала, а [PERSON] прийняв в оренду на 10 років земельну ділянку загальною площею 7,5523 га, що знаходиться за адресою: с. Новостав, Луцького району, кадастровий номер: 0722880700:01:001:1098 (Том 1, а.с. 33). Вказаний Договір оренди зареєстровано в книзі державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок 27.06.2007 року за № 040707600007 (Том 1, а.с. 33). Згідно п. 1.1. Договору оренди, Боратинська сільська рада надала [PERSON] в користування на умовах оренди для рибогосподарської діяльності земельну ділянку водного фонду, яка знаходиться на території Боратинської сільської ради Луцького району (в межах населеного пункту Новостав), з прибережними смугами терміном на 10 років. Відповідно до п. 1.2. Договору оренди, [PERSON] приймає в оренду на строк 10 років вказану в п. 1.1. Договору оренди земельну ділянку водного фонду. У 2010 році та у 2011 року між сторонами Договору оренди укладались додаткові угоди до нього, предметом яких був перегляд розміру орендної плати (Том 1, а.с. 34-36). 27.06.2017 року строк дії Договору оренди закінчився. 17.03.2020 року [PERSON] було подано до Боратинської сільської ради заяву про продовження строку дії Договору оренди на 20 років (Том 1, а.с. 38). Рішенням Боратинської сільської ради № 15/17 від 19.03.2020 року, [PERSON] надано дозвіл на продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки водного фонду, кадастровий номер 0722880700:01:001:1098, загальною площею 7,5523 га, (водне плесо - 3,8537 га, прибережна смуга - 3,6986 га), яка знаходиться на території Боратинської сільської ради в с. Новостав Луцького р-ну Волинської обл., на 10 років (до травня місяця 2026 року), на попередніх умовах. Сільському голові [PERSON] доручено укласти додаткову угоду з відповідачем (Том 1, а.с. 39). 15.05.2020 року між Боратинською сільською радою та [PERSON] укладено Додаткову угоду до Договору оренди, яка 04.06.2020 року зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 36805351) (далі Додаткова угода) (Том 1, а.с. 40, 41-47). За умовами Додаткової угоди, Сторони домовились внести зміни в п. 1.1 Договору оренди виклавши його в наступній редакції: «Орендодавець надає Орендареві в користування на умовах оренди для рибогосподарської діяльності земельну ділянку водного фонду, кадастровий номер 0722880700:01:001:1098, загальною площею 7,5523 га, яка знаходиться на території Боратинської сільської ради (в межах с. Новостав), строком на 10 років (до «14» травня місяця 2026 року) згідно рішення сесії Боратинської сільської ради No 15/175 від 19.03.2020». Сторони домовились змінити розмір орендної плати згідно Договору оренди та відповідно п. 2.1. Договору оренди викласти в наступній редакції: «Орендна плата справляється виключно в грошовій формі і становить 3804,19 грн. в тому числі: 800 гривень за один гектар та 195 гривень за один гектар водного плеса прибережної смуги в рік». Звертаючись із даною позовною заявою заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області зазначає, що Додаткова угода до Договору оренди підлягає визнанню недійсною, так як вона укладена з порушенням порядку, визначеного ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», а п. 2 Додаткової угоди порушує вимоги ст. 288 ПК України. У розглядуваному спорі, заявлені позовні вимоги скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання відповідача повернути орендодавцю земельну ділянку є похідними від позовної вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди до Договору оренди. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які є предметом даного спору, суд приходить до такого. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, ЗУ «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У ч. 1 ст. 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права. Крім того, ст. 764 ЦК України передбачено такий спеціальний спосіб захисту порушеного цивільного права та інтересу у спірних правовідносинах, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. Згідно ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.12.2021 року у справі № 709/1830/19 (провадження № 61-6388св21) зроблено висновок, що: «ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі, зокрема, у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору». Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] після припинення строку дії Договору оренди (27.06.2017 року) продовжував користуватися спірною земельною ділянкою. Як вбачається із довідки Боратинської сільської ради № 2024/1.10.2/1-23 від 27.07.2023 року, станом на 01.07.2023 року заборгованість по сплаті орендної плати [PERSON] за 2013 - 2018 роки відсутня (Том 1, а.с. 89). Із довідки Боратинської сільської ради № 240/3.8/2-23 від 27.07.2023 року слідує, що відповідно до листа ГУ ДПС у Волинській обл. № 350/03-20-13-01-06 у [PERSON] станом на 01.01.2023 року податковий борг відсутній. Останнім сплачувалася орендна плата у 2019 році - 4880 грн., у 2023 році - 16607,30 грн., з урахуванням плати за попередні роки (Том 1, а.с. 91). Вищенаведене свідчить про безпідставність доводів сторони позивача про те, що впродовж 2016, 2017, 2018 років відповідач не сплачував орендну плату за користування спірною земельною ділянкою. При цьому, у разі виникнення в [PERSON] заборгованості по орендній платі за земельну ділянку, орендодавець не був позбавлений можливості звернутися із судовою вимогою про стягнення такої, або ж розірвати Договір оренди на підставі його п. 3.2.4. та п. 4.1.2. У свою чергу, як уже зазначалося, оспорювана Додаткова угода до Договору була прийнята на підставі рішення Боратинської сільської ради «Про надання дозволу на продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки водного фонду [PERSON] » № 15/17 від 19.03.2020 року. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. У ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено: територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ч. 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. У ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Тобто, приймаючи рішення про надання дозволу [PERSON] на продовження терміну дії Договору оренди спірної земельної ділянки та в подальшому укладаючи Додаткову угоду до Нього, Боратинська сільська рада, як виборний орган, діяла в інтересах Боратинської сільської територіальної громади. Будь-яких доказів того, що вищевказане рішення органу місцевого самоврядування є незаконним, не чинним, або ж таким, яке прийнято на сесії, яка була не правомочною, стороною позивача в ході розгляду справи не надано. З огляду на вищенаведене, сама по собі процедура недотримання строку укладення Додаткової угоди до Договору оренди, без існування фактів порушення, прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, не може бути підставою для втручання держави у право на мирне володіння майном. З даного приводу варто наголосити на такому. Положеннями ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Разом із тим у п. 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. За обставинами цієї справи встановлено, що відповідач набув у власність земельну ділянку, якою він правомірно користувався за цільовим призначенням тривалий час, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення сільської ради; у статусі орендаря земельної ділянки відповідач тривалий час володіє земельною ділянкою. З огляду на наведене, намагання виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року в цивільній справі № 460/762/16-ц (провадження № 61-19331св18). В ході розгляду справи стороною позивача не надано, а судом не здобуто жодних доказів, які б свідчили про факт порушення інтересів держави або ж інтересів Боратинської сільської територіальної громади внаслідок укладення оспорюваної Додаткової угоди, а визнання її недійсною із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача, який володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. У своєму позові сторона позивача також зазначає, що п. 2 Додаткової угоди порушує вимоги ст. 288 ПК України, оскільки сторонами обумовлений занижений розмір орендної плати. Як вбачається із п. 2 Додаткової угоди, Боратинська сільська рада та [PERSON] домовилися внести зміни до п. 2.1 Договору оренди та викласти її в наступній редакції: «Орендна плата справляється виключно в грошовій формі і становить 3804,19 грн., у тому числі: 800 грн. за один гектар водного плеса та 195 грн. за один гектар водного плеса прибережної смуги в рік». Натомість, як вбачається із п. 2.2. та 2.2.1. Договору оренди, розмір орендної плати переглядається щорічно та при її визначенні враховується індекс інфляції. Варто наголосити, що у 2010 році та у 2011 року між сторонами Договору оренди укладались додаткові угоди до нього, предметом яких був саме перегляд розміру орендної плати. Тобто, саме по собі викладення п. 2.1 Договору оренди у новій редакції в жодній мірі не свідчить про ту обставину, що між сторонами правочину було узгоджено незмінну суму орендної плати за користування спірною земельною ділянкою та що така не підлягає щорічному перегляду з метою дотримання вимог ст. 288 ПК України. У свою чергу, у випадку невиконання вимог п. 2.2. та 2.2.1. Договору оренди його сторонами може бути підставою виникнення інших правовідносин, однак такі не є предмету даного спору. З огляду на наведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог про визнання недійсною Додаткової угоди до Договору оренди. Оскільки, позовні вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання відповідача повернути орендодавцю земельну ділянку є похідними від вищевказаною позовної вимоги, суд приходить до висновку що і у їх задоволенні варто відмовити за безпідставністю. Також суд зауважує на такому. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутні такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові. Як вбачається із інформаційного листа № 10-3-0.42-1830/2-23 від 19.05.2023 року, адресованого Луцькій окружній прокуратурі, ГУ Держгеокадастру у Волинській області повідомило про припинення здійснення заходів державного контролю за використанням та охороною земель на території Волинської області з початку введення та до закінчення воєнного стану в України, відповідно до Постанови КМУ «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» № 303 від 13.03.2022 року (Том 1, а.с. 64). Наведене свідчить про необґрунтованість пред`явлених прокурором позовних вимог в інтересах ГУ Держгеокадастру у Волинській області. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської обл. в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради, ГУ Держгеокадастру у Волинській області до [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, зобов`язання повернути в комунальну власність земельну ділянку в повному обсязі. Враховуючи положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати по справі на сторону позивача.

Outcome: dismissed