Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON] який діє в інтересах [PERSON] 28.12.2023 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу, яким просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти 148769,60 грн. за попереднім договором купівлі-продажу від 23.02.2022 року, витрати на правову допомогу у розмірі 11750,00 грн. та судовий збір у розмірі 1487,69 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23.02.2022 року сторони домовились про купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] . 23.02.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторони зобов`язались в майбутньому в строк не пізніше 23.03.2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . В підтвердження наміру придбати квартиру до підписання попереднього договору позивачем було передано [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, що еквівалентно 58000,00 грн. в якості гарантійної суми. Своїм підписом під договором відповідачка підтвердила факт отримання від позивача грошей в сумі 2000,00 доларів США, що еквівалентно 58000,00 грн. Однак всупереч узгодженим істотним умовам попереднього договору, основний договір так укладено і не було. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, передані відповідачу в якості авансового платежу у розмірі 2000,00 доларів США та 2000,00 доларів США у якості штрафу передбаченого попереднім договором, а всього 4000,00 доларів США, що є еквівалентом 148769,60 грн. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 08 січня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представником позивача до суду було подано клопотання, яким позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити та розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 23.02.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого було досягнуто домовленість щодо купівлі [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с. 12-13). В забезпечення зобов`язань по укладанню договору купівлі-продажу позивач у відповідності до п. 2 попереднього договору передав відповідачу грошові кошти у розмірі 58000,00 грн., що еквівалентно 2000,00 доларів США, в якості гарантійної суми (авансового платежу) за продаж квартири. Відповідно до п. 1 попереднього договору, сторони зобов`язуються у майбутньому в строк не пізніше 23.03.2022 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири. Як зазначає позивач, основний договір купівлі-продажу так укладений і не було в строк обумовлений попереднім договором. Відповідно до п. 7.1 попереднього договору у випадку не укладення основного договору купівлі-продажу квартири у встановлений строк відповідно до умов договору, через обставини що будуть залежати від ініціативи продавця, продавець зобов`язується повернути гарантійну суму, а також сплатити покупцю неустойку (штраф) у розмірі гарантійної суми. Станом на час розгляду справи відповідачем не повернуто позивачу грошові кошти в розмірі 58000,00 грн. в якості гарантійної суми. Відповідно до частини першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Окрім того, в диспозиції ч. 2 ст. 570 ЦК України зазначено: якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Верховний Суд України шляхом винесення 13 лютого 2013 року постанови зазначив, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів. У рішенні, винесеному 10 липня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови. Верховний Суд України в постанові від 25 вересня 2013 року зробив висновок, що правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Такої ж позиції дотримався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 29 січня 2014 року, зазначивши, що правило статті 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Слід звернути увагу на позицію Вищого господарського суду України, викладену в постанові від 24 вересня 2014 року в справі № 909/117/14. Так, судом зазначено, що положення ч. 2 ст. 571 ЦК України (стосовно відшкодування другій стороні збитків, завданих порушенням або припиненням зобов`язання, забезпеченого завдатком) регулюють відшкодування завданої неналежним виконанням забезпеченого завдатком зобов`язання шкоди, тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. Відповідно до висновку Вищого господарського суду України, викладеного у постанові від 10 грудня 2014 року (справа № 5/112/10), де суд зазначив, що за своєю правовою суттю гарантійний внесок є завдатком та до нього застосовуються правила, передбачені ч. 1 ст. 571 ЦК України, а саме: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Згідно постанови Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2015 року (справа № 910/2510/15-г), сума завдатку (вартість рухомого майна, що передається як завдаток) може бути будь-якою, однак вона обов`язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов`язання. Інакше така передача буде не передачею завдатку, а виконанням зобов`язання. Завдатком може бути забезпечено лише зобов`язання, що випливає з договору. Таким чином, з аналізу судової практики можна виділити такі критерії інституту завдатку: 1. Завдаток вноситься з метою забезпечення виконання наявного зобов`язання; 2. Завдаток може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови; 3. Гарантійний внесок і завдаток є тотожними за своєю правовою суттю; 4. Завдатком є грошові кошти, що підлягають поверненню лише в тому випадку, якщо сторона, яка їх сплатила, доведе, що зобов`язання було не виконано не з її вини; 5. Положення ч. 2 ст. 571 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін; 6. Сума завдатку може бути будь-якою, однак вона обов`язково має бути меншою, ніж загальна сума зобов`язання. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року в справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами, і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі неукладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили. Крім того, у рішенні, винесеному 10 липня 2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зробив висновок, що в разі неукладення договору підстави вважати передані кошти завдатком відсутні, тобто в такому випадку ці кошти є авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України). Більше того, суд звертає увагу на той факт, що кошти, сплачені в рахунок авансу, підлягають поверненню незалежно від того, з чиєї вини не було укладено договір, який сторони мали намір укласти. У постанові від 23 липня 2014 року, винесеній у справі № 910/24568/13, Вищий господарський суд України зазначає, що згідно з положеннями чинного в Україні законодавства авансом є грошова сума, яку перераховують відповідно до договору наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які має бути отримано (виконано, надано). Тобто в разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Крім того, Верховний Суд України в постанові від 25 вересня 2013 року зазначає, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, в зв`язку з збройною агресією Російської Федерації, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 58000,00 грн., що на день укладення договору була еквівалентна 2000,00 доларам США, яка є авансом, підлягає поверненню позивачу. Посилання позивача на те, що в момент підписання відповідачу було передано грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума авансового платежу у розмірі 2000,00 доларів США, що еквівалентно на час повернення 74384,80 грн. за курсом НБУ, спростовується матеріалами справи, а саме попереднім договором від 23.02.2022 року, з якого вбачається що в підтвердження наміру придбати квартиру та з метою забезпечення оформлення основного договору, [PERSON] до підписання даного договору передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 58000,00 грн., що є еквівалентом 2000,00 доларів США. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в даному випадку предметом неустойки є саме грошова сума, розмір якої прямо встановлено сторонами попереднього Договору у сумі 100% авансового платежу, що еквівалентно 58000,00 грн. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] допустила безпідставне ухилення від укладення основного договору та зобов`язана сплатити передбачений попереднім договором штраф, у розмірі 58000,00 грн. Отже, у цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 11750,00 грн. судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано ордер та попередній розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 11750,00 грн. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3статті 137 ЦПК України). Отже, стороною, яка просить стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу, має бути надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та докази здійснення стороною таких витрат. Проте, всупереч вищезазначеному, суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що є підставою для відмови в стягненні витрат на правову допомогу. Вказана позиція відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1160,00 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial