Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування»), подавши під час розгляду справи заяву про уточнення позовних вимог (заяву про зміну предмету позову) звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер будівництво» (далі - ТОВ «Віннер будівництво»), у якому просило стягнути з відповідачів солідарно в порядку суброгації страхове відшкодування у розмірі 218 909,34 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 283,64 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.02.2020 близько 03-30 год. на 112км+700м а/д Бориспіль-Запоріжжя сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2020 у справі № 695/415/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Автомобіль «MAN», номерний знак [NUMBER] , був застрахований ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на підставі Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №2745/19-Тз/Зп116 від 06.12.2019. Відповідно до рахунку-фактури СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] вартість відновлювального ремонту автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , склала 450 809,00 грн. Позивач відповідно до договору добровільного страхування здійснив виплату страхового відшкодування страхувальнику у розмірі 446 027,00 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс серії АО № 004563305), згідно до умов якого ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну складає 130 000,00 грн. Крім того, автомобіль «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , на момент ДТП був забезпечений Договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності. ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснила на користь позивачу виплату страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 227 117,66 грн. Таким чином, різниця не відшкодованого страховиком за договором обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхового відшкодування становить 218 909,34 грн., яке позивач, посилаючись на ст.ст. 1166, 1172 ЦК України, просить стягнути солідарно з відповідача [PERSON] , як з заподіювача шкоди, та з ТОВ «Віннер будівництво», як роботодавця водія, з вини якого під час виконання трудових обов`язків було завдано матеріальну шкоду. Ухвалою від 27.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. 05.07.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Василевським О.Л., подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки під час суброгації загальний строк позовної давності починає перебіг від дня настання страхового випадку, тобто з дати ДТП, яка мала місце 19.02.2020, а з позовом позивач звернувся лише 14.03.2023. Відповідач [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки на час ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Віннер будівництво» та виконував трудові обов`язки, перебуваючи у службовому відрядженні. Сума матеріальної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача є необґрунтованою, оскільки у додатках до схеми ДТП під час оформлення матеріалів про адміністративне прапорушення зазначено про пошкодження передньої лівої частини автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , у той час як у рахунку СТО, за яким позивачем сплачено страхове відшкодування, зазначено про ремонт не тільки передньої лівої частини, а й передньої правої та задньої частин. Наданий позивачем рахунок-фактура СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки він не підтверджує вартість збитків, а в ньому лише зазначена вартість запчастин та робіт. За договором добровільного страхування наземного транспортного засобу № 2745/19Тз/ЗП116 від 06.12.2019 вигодонабувачем є ТОВ «Пост Фінанс», у зв`язку з чим не зрозуміло, чому позивач здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок ФОП [PERSON] 28.07.2023 від представника позивача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, у яких остання зазначила, що позивачем не пропущено встановлений законом строк позовної давності з огляду на запроваджений в Україні карантин у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), оскільки строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину. Вказала також, що розмір визначеної шкоди, завданої автомобілю «MAN», номерний знак [NUMBER] , є обґрунтованим, оскільки у ДТП було пошкоджено елементи ходової частини, ліва та права частини вказаного транспортного засобу, що було встановлено під час огляду автомобіля та враховано у звіті про визначення вартості матеріального збитку. Ухвалою суду від 14.09.2023 за клопотанням представника позивача до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено ТОВ «Віннер будівництво». 28.09.2023 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Василевського О.Л., до суду надійшли заперечення на письмові пояснення представника позивача, у яких останній наполягав на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки запровадження карантину не є беззаперечною підставою для поновлення пропущених строків з огляду на набрання чинності 17.07.2020 Законом України № 731- IX від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)», який скасував дію положень щодо автоматичного продовження/поновлення процесуальних строків, пов`язані з дією карантину. Так, позивач у період поширення на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) продовжував працювати, що підтверджується численними судовими рішеннями з Єдиного державного реєстру судових рішень. Позивач звернувся до суду з позовом через 3 роки 24 дні з дня ДТП при цьому не заявивши клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності та без надання доказів того, як саме введення воєнного стану та карантинні обмеження вплинули на пропуск строку позовної давності, у зв`язку з чим у позові просив відмовити. Послався при цьому на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду № 990/102/22 від 08.12.2022. Наголошував також на тому, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки на час ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Віннер будівництво» та виконував трудові обов`язки. 25.10.2023 до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи ТОВ «Віннер будівництво» - адвоката Сікорського Т.Г., у яких останній зазначив, що товариство підтримує позицію відповідача [PERSON] , що викладена у заявах по суті, та просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що відповідач [PERSON] на час ДТП, про яку йдеться мова у позові, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Віннер будівництво». Ухвалою суду від 25.10.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про заміну первісного відповідача [PERSON] належним - ТОВ «Віннер будівництво». Ухвалою суду від 25.10.2023 витребувано у ТОВ «Віннер будівництво» докази виконання [PERSON] трудових (службових) обов`язків згідно займаної посади керівника проекту станом на дату дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19.02.2020. 29.11.2023 на виконання вказаної ухвали суду від ТОВ «Віннер будівництво», зокрема, надійшли витребувані докази. 30.11.2023 представником позивача Заїкою В.П. повторно, у зв`язку з надходженням нових доказів, заявлено клопотання про заміну первісного відповідача належним - ТОВ «Віннер будівництво» разом з клопотанням про поновлення строку на подання вказаного клопотання. Ухвалою суду від 04.12.2023, занесеною до протоколу судового засідання, на підставі ч.3 ст. 51 ЦПК України, частково задоволено клопотання представника позивача та залучено ТОВ «Віннер будівництво» до участі у справі у якості співвідповідача. 03.01.2024 з огляду на залучення до участі у справі співвідповідача представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивач, фактично змінивши предмет позову, просив у солідарному порядку стягнути з відповідачів [PERSON] та ТОВ «Віннер будівництво» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 218 909,34 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 283,64 грн. 11.01.2024 до суду надійшов відзив ТОВ «Віннер будівництво», у якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Зазначив, що на час ДТП, яка мала місце 19.02.2020 року близько 03-30 год. на 112км+700м а/д Бориспіль-Запоріжжя за участю автомобіля «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , відповідач [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з ТОВ «Віннер будівництво», проте не виконував трудові обов`язки, а тому відсутні підстави покладати відповідальність за шкоду, завдану внаслідок ДТП з вини [PERSON] , на ТОВ «Віннер будівництво» на підставі ст. 1172 ЦК України. Так [PERSON] у період з 17.02.2020 по 19.02.2020 на службовому автомобілі «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , був відряджений до м. Маріуполя Донецької області по робочим питанням щодо об`єктів будівництва. [PERSON] був ознайомлений з наказом про відрядження, ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з ним проведено інструктаж з охорони праці. З огляду на те, що ДТП сталася близько 03 год. 30 хв. год. [PERSON] не міг виконувати трудові функції, оскільки його робочий день тривав з 08 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. Відрядження до м. Маріуполя мало тривати до 19.02.2020 включно, роботодавець не переривав та передчасно не викликав [PERSON] з відрядження, що надавало можливість останньому повернутися з відрядження 19.02.2020 протягом робочого часу з 08 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. Крім того, п. 6.7.12 корпоративної політики «Відрядження» містить положення, відповідно до якого не дозволяється використання корпоративного автомобіля для відряджень у нічний час доби по трасі між містами. Зазначив також про відсутність підстав для залучення ТОВ «Віннер будівництво» до участі у справі у якості співвідповідача на підставі ч. 3 ст. 51 ЦПК України, оскільки позивач був обізнаний про потенційну наявність у нього права на вимогу саме до ТОВ «Віннер будівництво» ще до звернення до суду з даним позовом, що підтверджується претензією № 200520-59588 від 20.05.2020. 26.01.2024 представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про допит свідка [PERSON] , а також подано відзив на заяву про уточнення позовних вимог (зміну предмету позову), у якому останній зазначив про неможливість покладання на відповідачів солідарної відповідальності за шкоду, завдану у ДТП. З огляду на те, що належним відповідачем за позовними вимогами є саме роботодавець ТОВ «Віннер будівництво», вказаний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача суми страхового відшкодування в порядку суброгації підтримав з викладених у позові та заяві про зміну предмету позову підстав. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Василевський О.Л. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзивах та письмових запереченнях, просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач додатково зазначив, що вимушений був вночі виїхати з м. Маріуполя, де перебував у відрядженні, оскільки йому зателефонував директор [PERSON] і повідомив про необхідність бути присутнім 19.02.2020 о 09 год. 00 хв. на нараді з приводу будівництва ТЦ Ретровіль 2, після чого відвезти в офіс генпідрядника у м. Вишгород Київської області підписані у м. Маріуполі акти виконаних робіт. З наданими представником ТОВ «Віннер будівництво» Правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими зборами трудового колективу 01.04.2019, та корпоративною політикою «Відрядження» він не ознайомлювався. Вказав, що його посада керівника проекту взагалі не передбачала нормованого робочого часу, він постійно був у відрядженнях, переїжджав з об`єкта на об`єкт, у тому числі у нічний час доби, і жодних зауважень з цього приводу від керівництва ТОВ «Віннер будівництва» не було. Представник відповідача ТОВ «Віннер будівництво» - адвокат Сікорський Т.Г., у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працював у ТОВ «Віннер будівництво на посаді інженера виробничо-технічного відділу. 18.02.2020 вони разом з [PERSON] поїхали у службове відрядження до м. Маріуполя на службовому автомобілі. Пробувши один день у м. Маріуполі, пізно вечером 18.02.2020 виїхали назад до м. Києва з тією метою, щоб встигнути на нараду, яка мала відбутися 19.02.2020 о 09 год. 00 хв. Усі дії були узгоджені з директором ТОВ «Віннер будівництво» [PERSON] . Вислухавши учасників справи, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що 19.02.2020 близько 03-30 год. на 112км+700м а/д Бориспіль-Запоріжжя сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2020 у справі № 695/415/20, яка набрала законної сили 16.06.2020, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2020, згідно з засадами інституту доказування у цивільному судочинстві, яка набрала законної сили, відповідно до яких відповідача [PERSON] визнано винуватим у дорожньо-транспортній пригоді. Отже, вина відповідача [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді є доведеною. Транспортний засіб «MAN», номерний знак [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди був застрахований у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на підставі Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №2745/19-Тз/Зп116 від 06.12.2019. За вказаним договором ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» узяло на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику [PERSON] збитки, завдані, зокрема, внаслідок ДТП, яка є страховим випадком. Вигодонабувачем за договором зазначене ТОВ «Пост Фінанс». В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19.02.2020, був пошкоджений автомобіль «MAN», номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] . 19.02.2020 [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, № 2713 від 28.02.2020 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] вартість відновлювального ремонту КТЗ «MAN», номерний знак [NUMBER] , становить 821 977,26 грн.; вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, становить 451 051,32 грн. Відповідно до рахунку-фактури СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] вартість відновлювального ремонту автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , склала 450 809,00 грн., з яких: 39 113,00 грн. - виконані роботи по ремонту автомобіля; 411 696,00 грн. - вартість використаних запчастин та матеріалів. Відповідно до страхового акту № 006.01088620-1 від 19.03.2020 по Договору добровільного страхування наземного транспорту №2745/19-Тз/Зп116 від 06.12.2019 та розрахунку страхового відшкодування, розмір страхового відшкодування склав 446 027,00 грн. Як убачається з Рішення про порядок сплати страхового відшкодування по договору страхування предмету застави ТОВ «Пост Фінанс» (вигодонабувача за договором добровільного страхування) за вих. № 18-03/2020-27 від 18.03.2020 товариство надало згоду на виплату страхового відшкодування на рахунок СТО для ремонту автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , згідно з рахунком-фактурою СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] Частину страхового відшкодування у розмірі 443 310,26 грн. на підставі страхового акту № 006.01088620-1 від 19.03.2020 було перераховано позивачем на рахунок ФОП [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням № 17068808 від 27.03.2020; на суму 2 716,74 грн. зі страхувальником [PERSON] проведено взаємозалік з оплатою страхової премії по договору добровільного страхування №2745/19-Тз/Зп116 від 06.12.2019. Таким чином, позивачем ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відповідно до договору добровільного страхування здійснено виплату страхового відшкодування страхувальнику [PERSON] на загальну суму 446 027,00 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс серії АО № 004563305), згідно до умов якого ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, складає 130 000,00 грн. ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснила на користь позивача виплату страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (49%) у розмірі 227 117,66 грн., невідшкодованою лишилася сума у розмірі 218 909, 34 грн. 29.05.2020 позивачем на адресу ТОВ «Вінер будівництво» направлено претензію щодо відшкодування завданих збитків в розмірі 218 909, 34 грн. Правовідносини між сторонами врегульовані положеннями глави 67 ЦК України та Законом України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996. Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 979 ЦК України (в редакції статті станом на 06.12.2019) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. З роз`яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Також, у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні (кредитора), тому, з урахуванням статті 515 ЦК України, суброгація застосовується лише до майнового страхування. Таким чином, відповідно до вказаних норм законодавства від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Виконання страховиком обов`язку з виплати страхового відшкодування страхувальнику відповідно до умов договору добровільного страхування породжує у позивача право вимоги сплачених коштів із заподіювача шкоди у порядку суброгації (Постанова ВС у справі № 752/9026/16-ц від 06.02.2019 року). Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору про добровільне страхування, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у межах фактичних витрат - 446 027,00 грн., набуло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Позивачем заявлено позовні вимоги до [PERSON] , як особи, з вини якої завдано матеріальну шкоду, та до ТОВ «Вінер будівництво», як до роботодавця особи, з вини якої завдано матеріальну шкоду під час виконання цією особою трудових (службових) обов`язків. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів сплачену ним суму страхового відшкодування. З даного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується ; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. З матеріалів справи убачається, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] , який керував автомобілем «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , працював на посаді керівника проекту у ТОВ «Віннер будівництво», що підтверджується наказом про призначення [PERSON] на роботу № 071-К від 20.08.2019; наказом про звільнення [PERSON] з роботи № 019-К від 26.02.2020; копією трудової книжки серії [NUMBER] від 29.06.1999, у якій містяться записи, що [PERSON] у період з 21.08.2019 по 26.02.2020 працював у ТОВ «Віннер будівництво» на посаді керівника проекту. Згідно з наказом директора ТОВ «Віннер будівництво» [PERSON] № 20200217-0001 від 17.02.2020 [PERSON] як керівник проекту на службовому автомобілі «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , був відряджений до м. Маріуполя на період з 17.02.2020 по 19.02.2020 (три дні) по робочим питанням щодо об`єктів: «Капітальний ремонт відділення анестезіології з палатами інтенсивної терапії і операційний блок другого поверху адміністративно-операційного блоку КЗОЗ «Обласна лікарня інтенсивного лікування м. Маріуполь». [PERSON] ознайомлений з даним наказом. Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/4563305 від 01.10.2019 цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу «Ford Focus», номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», страхувальником за договором страхування є ТОВ «Віннер будівництво». Таким чином, судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів, встановлено та не заперечувалося представником ТОВ «Віннер будівництво», що [PERSON] на момент ДТП, яка мала місце 19.02.2020, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Віннер будівництво» та керував службовим автомобілем, який належить ТОВ «Віннер будівництво». При цьому, покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної юридичної особи, з якою така особа перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору, можливо лише у тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч.ч.3, 4 ст.1187 ЦК України). Таких обставин у даній справі не встановлено. Зазначення у наказі про відрядження від 17.02.2020 номерного знаку автомобіля «Ford Focus» як « [NUMBER] » замість « [NUMBER] » суд розцінює як описку, оскільки жодних заперечень з боку відповідача ТОВ «Віннер будівництво» з приводу того, що [PERSON] на час ДТП керував якимось іншим транспортним засобом, аніж тим, на якому був відряджений, під час розгляду справи не надходило. Разом з тим, представник відповідача ТОВ «Віннер будівництво» заперечував проти того, що [PERSON] на час ДТП виконував свої трудові обов`язки, обґрунтовуючи це тим, що дорожньо-транспортна пригода сталася 19.02.2020 року близько 03-30 год., тобто у неробочий час, оскільки робочий час [PERSON] за Правилами внутрішнього трудового розпорядку розпочинався о 08 год. 00 хв. та закінчувався о 20 год. 00 хв. Необхідності виїжджати до м. Києва з м. Маріуполя у [PERSON] уночі 19.02.2020 не було, а згідно з корпоративною політикою «Відрядження» ТОВ «Віннер будівництво» взагалі заборонено використання корпоративного автомобіля для відряджень у нічний час доби по трасі між містами. Тож відсутні підстави покладати відповідальність за шкоду, завдану внаслідок ДТП з вини [PERSON] , на ТОВ «Віннер будівництво». Суд критично оцінює доводи представника відповідача ТОВ «Віннер будівництво» про те, що ДТП сталась у позаробочий час, а тому товариство не може нести відповідальність за дії свого працівника, оскільки ТОВ «Віннер будівництво» не довело, що [PERSON] неправомірно заволодів транспортним засобом, що відповідно до ч. 3 ст. 1187 ЦК України покладало б відповідальність на нього, натомість матеріалами справи доведено, що останній потрапив на службовому автомобілі у ДТП, повертаючись зі службового відрядження. Суд також не приймає до уваги надані представником ТОВ «Віннер будівництво» Правила внутрішнього трудового розпорядку та правила, закріплені у корпоративній політиці ТОВ «Віннер будівництво» «Відрядження», оскільки доказів ознайомлення [PERSON] з зазначеними документами матеріали справи не містять, не відомо, у який період вони діяли. У Правилах зазначено, що у компанії встановлено два графіка роботи: з 08:00 до 17:00 години та з 09:00 до 18:00 години, у зв`язку з чим викликають сумніви твердження поредставника ТОВ «Віннер будівництво» про те, що робочий день [PERSON] тривав з 08 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. Натомість [PERSON] під час розгляду справи зазначив, що не ознайомлювався з Правилами внутрішнього трудового розпорядку та корпоративною політикою «Відрядження». Крім того суд зауважує, що згідно наданих Правил недотримання графіку роботи, корпоративних правил та політик є дисциплінарним проступком, проте доказів, що [PERSON] притягали до дисциплінарної відповідальності за керування службовим автомобілем у неробочий час у нічний час доби, суду не надано. Не спростовано представником ТОВ «Віннер будівництво» і твердження [PERSON] про те, що необхідність його повернення з відрядження вранці 19.02.2020 була викликана службовою необхідністю встигнути на нараду, яка мала відбутися о 09 год. 00 хв. того ж дня у м. Києві, на чому наполягало керівництво товариства. Вказані твердження відповідача [PERSON] підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] . Вказані вище обставини свідчать про те, що пред`явлення позовних вимог до [PERSON] є безпідставним, оскільки останній під час ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Віннер будівництво» та виконував покладені на нього трудові обов`язки, перебуваючи у відрядженні. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справі за позовними вимогами ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» є саме ТОВ «Віннер будівництво», у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову до неналежного відповідача [PERSON] . Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України). За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з рахунком-фактурою СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] вартість відновлювального ремонту автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , склала 450 809,00 грн., позивачем відповідно до договору добровільного страхування виплачено потерпілому страхове відшкодування у розмірі 446 027,00 грн., частина якого у розмірі 227 117,66 грн. відшкодована позивачу страховиком за полісом обов`язкового страхування ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Віннер будівництво» на користь позивача в порядку суброгації суми страхового відшкодування у розмірі 218 909,34 грн. (446 027,00 - 227 117,66). При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] - адвоката Василевського О.Л. про те, що рахунок-фактура СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] та Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, № 2713 від 28.02.2020 суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] є неналежними та недопустимими доказами у справі з огляду на наступне. Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Така оцінка може бути здійснена як суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», так і на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт. Тобто, достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по ремонту пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу, є акт виконаних робіт або рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу; платіжне доручення, рахунок або товарний чек на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17; від 13 березня 2018 року у справі № 910/9396/17. Враховуючи викладене рахунок-фактура СТО № СФ-0000562 від 03.03.2020 ФОП [PERSON] , на підставі якого позивачем сплачено страхове відшкодування потерпілому, є належним та допустимим доказом на підтвердження понесених позивачем витрат на ремонтно-відновлювальні роботи. Клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для спростування вищенаведених звіту та рахунку-фактури СТО під час судового розгляду стороною відповідача не заявлялося. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що огляд пошкодженого колісного транспортного засобу «MAN», номерний знак [NUMBER] , проводився без участі [PERSON] або представника ТОВ «Віннер будівництво», оскільки представник відповідача не навів об`єктивного підтвердження того, що відсутність вказаних осіб під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності вищевказаних розрахунків завданої шкоди. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом. Крім того, законодавством не встановлено обов`язкової участі особи, винної у ДТП, у проведені експертом (суб`єктом оціночної дільності) огляду пошкодженого колісного транспортного засобу. Так, відповідно до п. 5.2 Розділу V «Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату, у разі такої потреби. Тобто, вказана норма не містить імперативного припису щодо обов`язкової участі у проведенні огляд пошкодженого КТЗ особи-винуватця ДТП, а присутність заінтересованих осіб забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові № 643/10751/16-ц від 23.11.2020 року. Також, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] на доведення необґрунтованості суми заявленого страхового відшкодування про те, що під час відновлювального ремонту автомобіля «MAN», номерний знак [NUMBER] , ФОП [PERSON] використано деталі та здійснено роботи, які не відповідають пошкодженням, зафіксованим у додатку до схеми ДТП, доданій до протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки у схемі місця ДТП зазначається перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, які сталися внаслідок ДТП. Поліцейський не є оцінювачем завданої шкоди та не встановлює ані розмір механічних пошкоджень, ані розмір матеріального збитку, а фіксує виключно факт настання дорожньо-транспортної пригоди з видимими (зовнішніми) пошкодженнями. Щодо тверджень представника відповідача [PERSON] - адвоката Василевського О.Л., про пропуск позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне. В обгунтування заяви про застосування до спірних правовідносин позовної давності представник відповідача послався на те, що запровадження карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) не є беззаперечною підставою для поновлення пропущених строків з огляду на набрання чинності 17.07.2020 Законом України № 731-IX від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)», який скасував дію положень щодо автоматичного продовження/поновлення процесуальних строків, пов`язані з дією карантину, при цьому позивачем не доведена поважність причин пропуску строку позовної давності звернення до суду з даним позовом з огляду на те, що у період дії карантину ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» продовжувало працювати, що підтверджується численними судовими рішеннями з Єдиного державного реєстру судових рішень. Проте з даним позовом позивач звернувся до суду через 3 роки 24 дні з дня ДТП, не заявляючи при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності та без надання доказів того, як саме введення воєнного стану та карантинні обмеження вплинули на пропуск вказаного строку. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При суброгації позовна давність обраховується з моменту настання страхового випадку (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17 (провадження № 12-134гс18)). За приписами статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Для спірних відносин, що виникли між сторонами, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Таким чином, якщо днем настання події є день вчинення ДТП, то загальна позовна давність тривалістю у три роки починає перебіг з дня, наступного за днем вчинення ДТП, і спливає у відповідні число та місяць останнього року, тобто такі, що відповідають числу та місяцю настання події. Дорожньо-транспортна пригода сталася 19.02.2020, отже строк позовної давності за вимогами про відшкодування суми сплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації спливає 19.02.2023. Позивач звернувся до суду з позовом 14.03.2023. Разом з тим, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (у редакції Закону № 2120-IX від 15.03.2022) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102 -IX, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Станом на день розгляду вказаної справи термін дії воєнного стану продовжений, таким чином позивачем не пропущено строк для звернення з вказаним позовом до суду. Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду № 990/102/22 від 08.12.2022, а також на положення Закону України № 731-IX від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)» є неспроможними, оскільки у них йдеться мова про перебіг саме процесуальних строків, визначених ЦПК України та КАС України, у той час як позовна давність не є інститутом процесуального права. Інші доводи відповідача, які наведені у відзиві, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ТОВ «Віннер будівництво» на користь позивача в порядку суброгації суми страхового відшкодування у розмірі 218 909,34 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Віннер будівництво» на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 283,64 грн.

Outcome: partial