Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. 30 червня 2023 року представник позивачки [PERSON] надав суду уточнений позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, в якому вказував, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 лютого 2002 року (який Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області визнав дійсним своїм рішенням від 23 травня 2023 року у справі №473/598/23) позивачка придбала в [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] ) житловий будинок [ADDRESS] . Водночас придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0600 га., призначеній для його обслуговування та ведення підсобного господарства. Право власності щодо ділянки зареєстроване за первісним власником будинку - [PERSON] (який помер [INFO] ). Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка належить відчужувачу майна, а тому [PERSON] просила визнати її власником земельної ділянки площею 0,0600 га., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. Ухвалою суду від 16 жовтня 2023 року до участі у розгляді справи в якості відповідачки залучено [PERSON] . В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, проте від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Величко Є.О. в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі учасників справи, оскільки матеріали справи містять інформацію та докази, необхідні для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 лютого 2002 року (який Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області визнав дійсним своїм рішенням від 23 травня 2023 року у справі №473/598/23) [PERSON] придбала в [PERSON] , [PERSON] (пізніше померла), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] ) житловий будинок [ADDRESS] . Водночас придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0600 га., призначеній для його обслуговування та ведення підсобного господарства. Право власності щодо ділянки зареєстроване за первісним власником будинку - [PERSON] (який помер [INFO] ). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] , яка 15 січня 1998 року уклала з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] ) договір міни отриманого нею в порядку спадкування житлового будинку [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час переходу права власності на будинок від первісного власника будинку та земельної ділянки до його спадкоємиці, а в подальшому - до осіб, які набули у власність будинок на підставі договору міни) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд - не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час переходу права власності на будинок від попередніх власників будинку до позивачки) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Чинний на час виникнення спірних правовідносин Цивільний кодекс України 1963 року не містив положень, які б аналогічним чином або по іншому регулювали вказані відносини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. ґ п. 18 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», після 31 грудня 2001 року (і до 01 січня 2004 року) при набутті особою у власність будинку, будівлі, споруди право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені будівлі або яка необхідна для їх обслуговування могло переходити до набувача відповідно до статті 120 ЗК 2001 року виключно на підставі цивільноправових угод, а право користування - виключно на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Водночас 11 лютого 2015 року Верховний Суд України виніс постанову у подібній справі №6-2цс15. В цій постанові Верховний Суд висловив наступну правову позицію: «На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності». Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у подібній справі №689/26/17 підтвердила вказаний правовий висновок, зазначивши, що «ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42))». З урахуванням вказаних роз`яснень суд вважає, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на будинок остання має право вимагати визнання за нею права власності на належну попередньому власнику земельну ділянку, призначену для його обслуговування. Проте згідно наявних в матеріалах справи копій витягів з Державного земельного кадастру зареєстрована за [PERSON] спірна земельна ділянка з метою приведення у відповідність до вимог закону була поділена на дві окремі ділянки: - площею 0,0363 га, що розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим №4810200000:09:008:0050; - площею 0,0225 га, що розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим №4810200000:09:008:0049. За встановленого, за [PERSON] слід визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0363 га, що розташована по [ADDRESS] , призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим №4810200000:09:008:0050. Що стосується іншої частини спірної ділянки площею 0,0225 га, що розташована по [ADDRESS] , призначена для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим №4810200000:09:008:0049, то вказана ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а не житлової забудови, закон не встановлює принципу цілісності об`єкту нерухомості із вказаною категорією земель та не передбачає можливості автоматичного переходу вказаної категорії земель від попереднього власника житла до нового без укладення окремого правочину. За встановленого, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Outcome: partial