Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві вказала, що з відповідачем перебуває в шлюбі, який зареєстрований 11 вересня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 197. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з серпня 2013 року між ними погіршилися відносини, втрачено взаєморозуміння та довіру. Весь цей час вони не живуть однією сім`єю, ведення спільного господарства та сумісне проживання також припинено. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, підтримувати сімейні відносини немає сенсу, тому [PERSON] просить шлюб розірвати, сина залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, просила розгляд справи проводити без її участі, позовну заяву підтримує, просить задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Манорик Г. Г. позов визнають частково, не погоджуються з позовними вимогами щодо проживання дитини з матір`ю через виниклий між сторонами спір з цього приводу, про що подано відзив на позовну заяву. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Згідно із ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За положеннями частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Одночасно згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України. Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11 вересня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 197, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11 вересня 2012 року. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження якого батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . З серпня 2013 року між сторонами погіршилися відносини, втрачено взаєморозуміння та довіру. Весь цей час вони не живуть однією сім`єю, ведення спільного господарства та сумісне проживання також припинено. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, до суду не з`явився, що розуміється судом як небажання зберегти шлюб і фактичне визнання позову. Окрім того, сам факт розірвання шлюбу не може бути перешкодою для примирення сторін, якщо у них є таке бажання. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Щодо вимоги про залишення проживання неповнолітньої дитини разом з позивачкою суд зазначає наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Питання констатації місця проживання дитини у рішенні суду про розірвання шлюбу досліджено і у постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21. Наданими суду доказами не підтверджено відсутність спору між сторонами про те, з ким з батьків буде проживати дитина після розірвання шлюбу. Батьки дитини можуть самостійно визначити місце проживання дитини з кимось з них, у разі їх окремого проживання, а разі неможливості, наявності спору, звернутися до органу опіки та піклування або подати позов про визначення місця проживання дитини з кимось з них. Сімейним кодексом України не передбачено обов`язку суду вирішувати питання про залишення проживання дитини з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Тому позов в частині цієї вимоги до задоволення не підлягає та роз`яснити позивачці її право на звернення до суду з позовною заявою про визначення місця проживання дитини.

Outcome: dismissed