Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] в період з 01 вересня 1991 по 29 червня 1995 року навчалась у «Горлівському машинобудівному коледжі» та здобула кваліфікацію «технік-технолог» за спеціальністю «технологія обробки матеріалів на станках та автоматичних лініях. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду заявник посилається на те, що з 01.09.1991 по 29.06.1995 р.р. навчалась у «Горлівському машинобудівному коледжі», по закінченню отримала диплом за спеціальністю «технологія обробки матеріалів на станках та автоматичних лініях», кваліфікація «технік-технолог». Про період навчання є відповідний запис у трудовій книжці. Під час активних військових дій на території Донецької області та через пожежу диплом було втрачено. Електронною поштою заявник звернулась до Горлівського машинобудівного коледжу, проте дублікат диплому з непідконтрольної території отримати неможливо. Крім того, в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, матеріали архівної справи на ім`я заявника, відсутні. При зверненні до Міністерства освіти та науки було повідомлено, що для видачі дублікату диплому необхідне надання копії рішення суду про встановлення відповідного юридичного факту здобуття відповідного ступеня вищої освіти. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2023 відкрито провадження по справі, призначено судове засідання. Заявник до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги заяви підтримала. Представник заінтересованої особи - Міністерство освіти та науки України до суду не з`явився, при цьому від представника [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що Міністерство здійснює лише організаційні та наглядові функції у сфері освіти і науки, наукової, науково-технічної та іноваційної діяльності та не має повноважень щодо підтвердження факту здобуття освіти [PERSON] у Горлівському машинобудівному коледжі. Крім того, якщо інформації про факт видачі документа про вищу освіту, дублікат якого замовляється, немає в Єдиній дежравній електронній базі з питань освіти та недоступні, втрачені, знищені архіви закладу вищої освіти, відповідальна особа закладу освіти завантажує у замовлення рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення відповідного юридичного факту здобуття особою відповідного ступеня вищої освіти із зазначенням номера судової справи, форми та дати судового рішення. Крім того, просить справу розглядати за відсутністю представника Міністерства та прийняти об`єктивне і законне рішення відповідно до чинного законодавства. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 01.09.1991 по 29.06.1995 р.р. навчалась у «Горлівському машинобудівному коледжі», по закінченню отримала диплом за спеціальністю «технологія обробки матеріалів на станках та автоматичних лініях», кваліфікація «технік-технолог», що підтверджується копією диплома ЗЕ №024053 та записом у трудовій книжці. У [PERSON] виникла необхідність підтвердити той факт, що вона навчалась у Горлівському машинобудівному коледжі у відповідний період часу і отримала вищенаведений диплом. Матеріалами заяви підтверджено, що [PERSON] зверталась з відповідними запитами до Міністерства освіти та науки України, Горлівського машинобудівного коледжу у результаті чого отримала лист в якому зазначено, що всі архіви залишились у м. Горлівці, який на сьогодні є тимчасово окупованим, у зв`язку з чим видати дублікат диплому вищий навчальний заклад не може. Крім того, в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, матеріали архівної справи на [PERSON] відсутні. Відповідно до Порядку замовлення, виготовлення, видачі, обліку документів про вищу освіту та додатків до дипломів європейського зразка, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України 06 березня 2015 року № 249, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 05 травня 2015 року за № 494/26938 дублікати документа про вищу освіту та додатки до нього виготовляються за письмовою заявою особи, на ім`я якої було видано документ про вищу освіту, що подається нею особисто або через уповноваженого представника до закладу освіти, що видав документ про вищу освіту. Якщо заклад освіти. Що видав документ, реорганізовано шляхом приєднання, злиття чи ліквідації, заява подається його правонаступнику. У разі відсутності правонаступника закладу освіти, що припинився, а також якщо заклад освіти не проводить освітню діяльність (анульовано ліцензію на здійснення освітньої діяльності, заклад освіти не переміщено з населеного пункту, що розташований на непідконтрольній українські владі території) заява подається до Міністерства освіти і науки України, який визначає заклад освіти, що створює в Єдиній державній електронній базі з питань освіти замовлення, виготовляє та видає особі документ (дублікат документа) про вищу освіту відповідно до цього порядку. Замовлення на формування інформації, що відтворюється в дублікаті документа про вищу освіту, створюється закладом освіти на основі інформації, що міститься в ЄДЕБО та підтверджує факт видачі документа про вищу освіту. Якщо інформація про факт видачі первинного документа про вищу освіту, дублікат якого замовляється в ЄДЕБО та недоступні, втрачені, знищені (частково знищені) архіви закладу вищої освіти, відповідальна особа закладу освіти завантажує у замовлення рішення суду, що набрало законної сили про встановлення відповідного юридичного факту здобуття особою відповідного ступеня вищої освіти із зазначенням номера судової справи, форми та дати судового засідання. Згідно з п. 5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст.315 ЦПК України, визначено перелік справ по встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто у даній частині статті 315 ЦПК України, ідеться про умови, за яких можливе встановлення інших юридичних фактів, крім тих, які перераховані у ч. 1 у порядку ст.315 ЦПК. До таких умов віднесено: 1) встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; 2) якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Звернення в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення необхідне заявнику для працевлаштування та для подальшого навчання для здобуття другої освіти. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Виходячи з наведеного, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved