Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

20.02.2024 року [PERSON] звернувся з позовом до Ленінського районного суду м. Запоріжжя до Запорізької міської ради про встановлення факту його спільного проживання разом зі спадкодавцем, [PERSON] , на час відкриття спадщини - [INFO] , визнання за позивачем права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в поряду спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , [INFO] , є рідною сестрою позивача по матері. 16.08.2013 року [PERSON] склала заповіт на ім`я позивача, яким заповіла йому усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося. З початком повномасштабного вторгнення рф на територію України м. Оріхів, Запорізької області у якому зареєстрований та постійно проживав позивач, опинилося в зоні бойових дій, тому він був вимушений переїхати у березні 2022 року до Запоріжжя, а саме до сестри [PERSON] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою позивач був взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа. [PERSON] тяжко хворіла, з літа 2020 року самостійно на вулицю не виходила, згодом їй була встановлена І група інвалідності, пересувалася та обслуговувала себе лише зі сторонньою допомогою. Вона вже не могла ходити, була частково ампутована нога, майже не підіймалася з ліжка. Позивач здійснював догляд за сестрою, купував ліки, предмети побуту, продукти харчування, виконував усю домашню роботу, санітарно - гігієнічні процедури та приготування їжі позивачу допомагали здійснювати його дочки. За період спільного проживання позивач самостійно здійснював оплату комунальних послу, підключив інтернет. Після смерті [PERSON] здійснив її поховання за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач фактично постійно проживав разом зі спадкоємцем з березня 2022 року по день смерті - [INFO] , то він є таким, що фактично прийняв спадщину. 28.12.2023 року позивач звернувся до Другої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті сестри [PERSON] , проте постановою від 31.01.2024 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри. Позивач просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а також визнати за ним право на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явилися. 01.04.2024 року від представника відповідача надійшла заява до суду, що просить розглядати справу без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Згідно копії заповіту від 16.08.2013 року [PERSON] заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і, взагалі все те, що буде їй належати за законом на день смерті і на що вона буде мати право. Відповідно до копії договору №793/1972 від 09.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований Товарною біржею «Строй - Інвест» . Також позивачем надано копію технічного паспорту на вказану квартиру та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.02.2024 року щодо реєстрації права власності на підставі договору купівлі - продажу №793/1972, виданою Товарною біржею «Строй - Інвест» за [PERSON] . [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки №2303-5000643833 від 01.04.2022 року. З копії індивідуальної програми реабілітації інваліда, копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного ) хворого вбачається, що [PERSON] з 2020 року було встановлено 1Б групу інвалідності. Згідно довідки КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги №9» від 19.02.2024 року, [PERSON] , [INFO] , була інвалідом 1Б групи з 2020 року, у період з березня 2022 року по день її смерті [INFO] проживала за адресою: [ADDRESS] , пересувалася, виконувала санітарно - гігієнічні процедури, вдягалася, роздягалася зі сторонньою допомогою, яку надавав їй брат [PERSON] , який проживав з нею, щомісячно отримував підгузки для неї. Згідно рахунку -замовлення на організацію та проведення поховання від 15.06.2023 року, копії чека ФОП [PERSON] від 16.06.2023 року, [PERSON] здійснив поховання [PERSON] . Роздруківку з особистого кабінету (а.с. 30-31) не приймає до уваги, оскільки не можливо встановити з ким та яким чином здійснено вказану копію. Також, позивачем подано копії квитанцій здійснення оплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] та інтернет послуг ТОВ «Глобал-нет» з одного р/р [NUMBER] АТ «Приватбанк», які здійснювалися позивачем ( а.с. 32-35). Відповідно до копії спадкової справи №244/2023, заведеною Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою, 26.12.2023 року з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] . Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.01.2024 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею на день смерті інші зареєстровані особи відсутні. Постановою від 31.01.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] , з зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано доказів постійного проживання зі спадкодавцем. Інших матеріалів спадкова справа не містить. Згідно акту про фактичне проживання особи від 16.02.2024 року: з березня 2022 року за адресою: [ADDRESS] мешкала [PERSON] та її брат [PERSON] . Після смерті [PERSON] останній продовжує проживати у вказаній квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що мешкає за адресою: [ADDRESS] , була сусідкою [PERSON] , яка мешкала у квартирі 88. [PERSON] тривалий час мешкала сама, оскільки чоловік помер дуже давно, а дітей в неї не було. Потім свідок перестала бачити сусідку, казали що її забрали родичі, вона сильно хворіла. У березні 2022 року до квартири повернулася [PERSON] з братом [PERSON] , його дітьми. [PERSON] доглядав за нею до її смерті та зараз продовжує проживати у вказаній квартирі. [PERSON] пересувалася у інвалідному візку, в неї не було однієї ноги, потребувала стороннього догляду, який здійснював [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що мешкає за адресою: [ADDRESS] , була сусідкою [PERSON] , яка мешкала у квартирі [ADDRESS] . Свідок товаришувала з [PERSON] , вони часто спілкувалися. Вона часто хворіла, тому родичі з Оріхова часто забирали її до себе на тривалий період. Як почалася війна, приблизно у березні 2022 року, [PERSON] разом з братом [PERSON] повернулися до Запоріжжя, проживали разом за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] здійснював догляд за нею, вона була паралізована, лежала. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є дочкою [PERSON] , [PERSON] доводилася їй тіткою. Після смерті чоловіка [PERSON] залишилася сама, тому почала більше спілкуватися з [PERSON] . Потім вирішила скласти заповіт на його користь. [PERSON] мешкав у м. Оріхів, але часто навідував тітку, бо вона хворіла, потребувала догляду. З початком війни [PERSON] був вимушений виїхати з м. Оріхова через постійні обстріли та переїхав жити до [PERSON] . Тітка хворіла, після інсульту стала зовсім лежача, догляд за нею здійснював [PERSON] . Свідок допомагала доглядати за тіткою. Похованням тітки також займався він. Наразі продовжує проживати у квартирі тітки. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є дочкою [PERSON] , [PERSON] доводиться їй тіткою. Після інсульту тітка була лежача, [PERSON] здійснював догляд за тіткою, часто навідував, у березні 2022 року остаточно переїхав до тітки з Оріхова. [PERSON] доглядав за тіткою, оскільки вона самостійно себе обслуговувати вже не могла, потребувала сторонньої допомоги. Після її смерті, [PERSON] займався похованням тітки, наразі продовжує проживати у її квартирі. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 3 цього Закону визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема, за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Аналогічного висновку дійшов ВС у своїй постанові від 04 липня 2018 року по цивільній справі № 404/2163/16-ц. На підставі досліджених письмових доказів, показів свідків, судом встановлено що з березня 2022 року по день смерті - [INFO] [PERSON] постійно проживав разом з [PERSON] , хоча і мав інше зареєстроване місце проживання. Позовні вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно, суд вважає передчасним, оскільки не позбавляє позивача права звернутись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідно до копії договору №793/1972 від 09.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований Товарною біржею «Строй - Інвест» . На момент укладання біржової угоди спірні правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР (1963р). Згідно ст.153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч.2 ст.47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі. Зі змісту договору від №793/1972 від 09.10.1998 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Строй Інвест» та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації. Згідно реєстраційного штампу на договорі державна реєстрація права власності у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації була проведено 15.10.1998 року. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 05.09.1997) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році. Разом з тим, на теперішній час право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, проте відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного 09.10.1998, в силу дії норми ст. 227 ЦК УРСР свідчить про його недійсність, а відтак такий договір не є належним правовстановлюючим документом про підтвердження права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин таких обставин позовні вимоги позивача про визнання права власності на квартиру є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial