Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Позивач ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», в особі представниці Гайової А.С., звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №4295376 від 26.04.2021 у розмірі 37168 грн 95 коп, з яких: 8850 грн заборгованість за тілом кредиту, 27625 грн 95 коп заборгованість за відсотками, 693 грн заборгованість за комісійними вигодами, а також відшкодувати судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач на підставі Договору відступлення прав вимоги №07Т (далі Договір) від 13.09.2021 є новим кредитором за Кредитним договором №4295376 від 26.04.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , за яким у [PERSON] виникла заборгованість. Представниця позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, попередньо надіслала до суду заяву із клопотанням про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, в разі неявки у судове засідання відповідача не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки, про розгляд справи повідомлявся належним чином судовими повістками, однак до суду повернулися поштові конверти із відміткою відділення «Укрпошти» «адресат за зазначеною адресою не проживає». Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» будучи своєчасно та належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, справу, зі згоди представника позивача [PERSON] розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Суд, врахувавши заяву представниці позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.04.2021 [PERSON] в особистому кабінеті на сайті ТОВ «МІЛОАН» https://miloan.ua подав заявку на отримання кредиту № 4295376 (а.с.10). На підставі Анкети-заяви на кредит № 4295376 від 26.04.2021, між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] 26.04.2021 було укладено Договір про споживчий кредит №4295376. Зазначений договір підписано електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, що підтверджує факт погодження відповідачем умов кредитування. Укладений договір складається з графіку платежів за Договором про споживчий кредит, паспорту споживчого кредиту № 4295376 та анкети-заяви на кредит. За умовами зазначеного кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 9 900 грн, строком на 30 днів із 26.04.2021 та терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 26.05.2021. Комісія за надання кредиту: 693 грн, яка нараховується одноразово за ставкою 7 % від суми кредиту за договором. Проценти за користування кредитом: 2613 грн, які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Договір підписаний відповідачем електронним підписом 26.04.2021. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч. 1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч. 3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст кредитного договору, його форму, суд дійшов висновку, що Договір про споживчий кредит № 4295376 від 26.04.2021 дійсно укладений сторонами правочину ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі із застосуванням електронної комерції, відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотнього відповідач суду не надав, як і не спростував факт укладення кредитного договору. Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника [PERSON] , його персональні дані, номер мобільного телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника. Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ТОВ «МІЛОАН» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача зобов`язання з повернення кредитних коштів. Судовим розглядом встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі 9 900 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 44762066 від 26.04.2021 (а.с. 63). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення. Натомість [PERSON] допустив порушення умов договору, свої зобов`язання не виконав, в результаті чого станом на 20.02.2024 утворилась заборгованість в розмірі 37168 грн 95 коп, з яких: 8850 грн заборгованість за тілом кредиту, 27625 грн 95 коп заборгованість за відсотками, 693 грн заборгованість за комісійними вигодами, що слідує з розрахунку (а.с. 11). Згідно з п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 13.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 07Т, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» свої права грошової вимоги до боржників за кредитним договором, у тому числі і за Договором про споживчий кредит №4295376 від 26.04.2021. Отже, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» є новим кредитором та належним позивачем у спірних правовідносинах. Зважаючи на те, що відповідач не здійснював погашення заборгованості по кредиту та не повернув кредит протягом строку, обумовленого сторонами при укладенні договору, тобто до 26.05.2021, тим самим допустив істотне порушення виконання своїх кредитно-договірних зобов`язань, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) в заявленому позивачем розмірі 8850 грн 00 коп, які підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення комісії у сумі 693 грн 00 коп, суд вважає, що позов в цій частині також підлягає задоволенню, зважаючи на те, що комісія чітко визначена умовами договору, включена до загальних витрат за споживчим кредитом, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, її нарахування відповідає приписам ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а розмір та ставка були узгоджені сторонами при укладенні договору. Разом з тим, суд не погоджується із розміром заявленої заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 27625 грн 95 коп, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст. 628 ЦК України. Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, кредитор повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно умов укладеного Договору про споживчий кредит №4295376 від 26.04.2021, сторони домовились, що договір є строковим: за умовами п.1.4 договору, позичальник [PERSON] повинен повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строк до 26.05.2021 (дата платежу). Кредит було надано на 30 днів (п.1.3 договору), процентна ставка 0,88 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, загальний розмір процентів 2613 грн 60 коп (п.1.5.2 договору). Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору визначено до 26.05.2021. Відомості про його пролонгування в матеріалах справи відсутні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, у межах 30-денного строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме до 26.05.2021, відповідач [PERSON] зобов`язаний був повернути кредиторові позику в сумі 9900 грн 00 коп, комісію в сумі 693 грн 00 коп і сплатити проценти за користування нею за ставкою 0,88 % за кожен день в розмірі 2613 грн 60 коп. Оскільки строк дії кредитного договору закінчився 26.05.2021, тому починаючи з цієї дати нарахування кредитором відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування є безпідставним. Таким чином, суд приходить до висновку, що до стягнення із відповідача на користь позивача як дійсного кредитора підлягає заборгованість за відсотками, нарахована до 26.05.2021 включно, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється. У постанові Верховного Суду від 02.10.2020 у справі №911/19/19 зауважено, що при вирішенні даної категорії справ суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Беручи до уваги строк кредитування, розмір відсотків, визначений в кредитному договорі, суд доходить висновку, що з [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за відсотками за кредитним договором № 4295376 від 26.04.2021 у розмірі 2613 грн 60 коп. Всього за невиконання умов Договору про споживчий кредит №4295376 від 26.04.2021 з [PERSON] слід стягнути на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованості на загальну суму 13206 грн 60 коп. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Частиною 4 цієї статті встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи позивачу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надавалась правнича допомога Адвокатським бюро "АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ". На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано до суду копію договору №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023, копію додаткової угоди №002890803208 до договору №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023 року, додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023, акт підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 20.02.2024, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ" та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Аналізуючи докази, надані стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, об`єм та складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їхньої вартості, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 2160 грн 00 коп, пропорційно до задоволених позовних вимог (6000*36%/100 =2160). Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з [PERSON] необхідно стягнути на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» судовий збір у розмірі 871 грн 92 коп, пропорційно до задоволених позовних вимог ( 2422*36%/100 =871,92 ).

Outcome: partial