Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області позивач звернулась до суду із позовом до Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позову зазначила, що вона працює у Міжрегіональному офісі захисних масивів дніпровських водосховищ (надалі - відповідач) на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення. 14.02.2023 року наказом №10ВД/Б відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» їй була надана відпустка без збереження заробітної плати (надалі відпустка) з 16.02.2023 року на період дії воєнного стану. 11.07.2023 нею була подана заява на ім`я керівника відповідача, щодо переривання її відпустки з 31.07.2023 у зв`язку із зміною сімейних обставин (необхідний догляд за пристарілими батьками після онкологічної операції та інсульту), а також є потреба у отриманні заробітку. Всі заяви позивача про переривання її відпустки були відповідачем проігноровані. 31.07.2023 вона вийшла на роботу. В особистій розмові з керівником відповідача, від останнього позивачкою була отримана усна відмова у її виході на роботу. Також керівник відповідача повідомив її про те, що з 16.05.2023 на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення працює [PERSON] . 18.08.2023, враховуючи закінчення строку дії воєнного стану, встановленого Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 №254/2023 затвердженого Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ «Про продовження дії воєнного стану в Україні», а також заяву про переривання відпустки від 26.07.2023р., позивач вийшла на роботу, але допущена не була. З наказом про переривання відпустки без збереження заробітної плати не була ознайомлена. Отримала відповідь на заяву від 26.07.2023 від відповідача, яка полягає у тому, що їй надана відпустка без обмеження строку дії, що на її посаді працює новий працівник за строковим трудовим договором на період дії воєнного стану. Також, відповідачем у відповіді зазначено, що строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05:30 16 листопада 2023 року, а також те, що позивач може приступити до роботи не раніше закінчення строку дії воєнного стану. Повідомляє, що станом на день написання даної позовної заяви, керівник відповідача безпідставно не допускає позивача до роботи, умисно змушує її перебувати у відпустці на невизначений термін. Дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують її законне право на працю та отримання заробітку. Позивач просить суд поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та витрати на правову домопогу. У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач [PERSON] не є незаконно звільненою із займаної посади (переведеною на іншу роботу), а перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану без обмеження строку, відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон), яка в даних правовідносинах є спеціальною нормою. [PERSON] зверталась до МОЗМ дніпровських водосховищ (далі також - Офіс) із заявою від 26.07.2023 р. про внесення змін до наказу № 10 ВД від 16.02.2023 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] », а також була на особистому прийомі у керівника Офісу з цього приводу 18.08.2023 року та отримала мотивовану письмову відповідь на зазначене звернення (вих. № ОТ/15-15/682 від 18.08.2023 р.). Що стосується інших заяв позивача від 11.07.2023 р. та від 17.07.2023 р., то вказані зави у вхідній кореспонденції МОЗМ Дніпровських водосховищ не реєструвались і факт їх надходження та зміст адміністрації був невідомий. [PERSON] була відсутня на роботі з жовтня 2022 року та фактично перебувала за кордоном у тривалій безперервній та безстроковій відпустці без збереження заробітної плати з 28 жовтня 2022 року, а не з 16 лютого 2023 року, як вона зазначає в позові. 28 жовтня 2022 року позивачка звернулась до керівника Офісу із заявою про надання безстрокової відпустки без збереження заробітної плати на період карантину. Наказом МОЗм Дніпровських водосховищ № 75 ВД/Б від 28.10.2022 року заява [PERSON] була задоволена частково, їй було надано відпустку на 65 календарних днів до 31.12.2022 року. За інформацією керівника відділу управління персоналом [PERSON] [PERSON] в цей же період виїхала з України, перетнувши державний кордон. Під час перебування позивача [PERSON] за кордоном її відпустка у зв`язку з карантином була продовжена безстроково, починаючи з 01.01.2023 року, відповідно до іншого наказу МОЗМ Дніпровських водосховищ № 80 ВД/Б від 26.12.2022 року, виданого на підставі її первинної заяви від 28.10.2022 року. В подальшому безстрокова відпустка позивача [PERSON] без збереження заробітної плати була продовжена на підставі її заяви від 14 лютого 2023 року, переданої до Офісу із-за кордону засобами електронної комунікації, на період дії воєнного стану відповідно до частини 3 статті 12 згаданого вище Закону шляхом внесення змін до попереднього наказу № 80 ВД/Б від 26.12.2022 року. Зазначає, що на момент оформлення [PERSON] даного виду відпустки (безстрокової) діяла інша норма Закону - частина 4 статті 12, відповідно до якої у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки". Натомість, відпустка [PERSON] була оформлена відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону, згідно з якою протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки". У відповіді на відзив позивач зазначила наступне. Через засоби електронної комунікації «вайбер», а також на офіційну електронну пошту організації Позивачем неодноразово подавались заяви про переривання відпустки без збереження заробітної плати, а саме заява від 11.07.2023 року про переривання відпустки без збереження заробітної плати та заява від 17.07.2023 про надання результатів розгляду заяви від 11.07.2023. Належні докази про їх отримання відповідачем подавались разом з позовною заявою. Враховуючи вищенаведені норми діючого законодавства, а також вимоги статті 5 Закону України «Про відпустки» Відповідач допустив порушення та помилки при оформлені наказу від 14.02.2023 року №10ВД/Б «Про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] ». Заяви були навмисно проігноровані відповідачем з метою перешкоджання реалізації права позивача на роботу та оплату праці. Позивач надала до суду уточнену позовну заяву, в якій просить визнати дії та бездіяльність Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ щодо неприведення у відповідність до чинного законодавства трудових відносин між позивачем та відповідачем та не допуску до роботи на посаду головного юрисконсульта служби правового забезпечення цієї установи у зв`язку з виходом з відпустки без збереження заробітної плати - незаконними. Зобов`язати Міжрегіональний офіс захисних масивів дніпровських водосховищ допустити [PERSON] до роботи на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ, шляхом видання наказу про переривання її відпустки без збереження заробітної плати. Стягнути з Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ на користь [PERSON] середній заробіток за час її вимушеного прогулу з "18" серпня 2023р., до дня видачі наказу про переривання її відпустки без збереження заробітної плати. Ухвалою від 19.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 30.10.2023 року ухвалено перейти з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 06.02.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засідання доводи позовної заяви підтримав, просив позов задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019). Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Пунктом 1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права (рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року\~№ 8-рп/2007). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові правовідносини для реалізації своїх здібностей; реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації (рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами від 12 липня 2019 року\~№ 5-р(I)/2019). Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки» визначено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. При цьому, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан на 30 діб, який неодноразово продовжувався. 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану. Частиною третьою статті 12 Закону України №2136-ІХ визначено, що протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки». Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що з 24 березня 2022 року роботодавець має право до закінчення дії воєнного стану надавати працівнику за його заявою відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, що визначений Законом України «Про відпустки». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] працює у Міжрегіонального офісі захисних масивів дніпровських водосховищ на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення, що підтверджується записами з копії трудової книжки від 13.11.2012 року. 28 жовтня 2022 року позивач звернулась до керівника Офісу із заявою про надання безстрокової відпустки без збереження заробітної плати на період карантину. Наказом МОЗм Дніпровських водосховищ № 75 ВД/Б від 28.10.2022 року заява [PERSON] була задоволена частково, їй було надано відпустку на 65 календарних днів до 31.12.2022 року. Відповідно до наказу МОЗМ Дніпровських водосховищ № 80 ВД/Б від 26.12.2022 року, виданого на підставі первинної заяви від 28.10.2022 року позивача [PERSON] , її відпустка у зв`язку з карантином була продовжена безстроково, починаючи з 01.01.2023 року. Наказом №10ВД/Б від 14.02.2023 року відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати з 16.02.2023 року на період дії воєнного стану. 11.07.2023 позивачем була подана заява на ім`я керівника відповідача, щодо переривання її відпустки з 31.07.2023 у зв`язку із зміною її сімейних обставин. Дана заява була відправлена через засіб електронної комунікації «вайбер» начальнику відділу управління персоналом [PERSON] , остання на заяві підтвердила її отримання, а також на електронну адресу МОЗМ дніпровських водосховищ з підтвердженням про її отримання. Також, 17.07.2023, через вищевказані засоби електронної комунікації на ім`я керівника відповідача була направлена заява, що містила в собі запит про результати розгляду заяви від 11.07.2023. Заява була прийнята начальником відділу управління персоналом [PERSON] , з підтвердженням про її прийняття, а також надійшло повідомлення про прийняття заяви через електронну пошту організації. Відповіді на своє звернення щодо виходу на роботу позивач так і не отримала. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що відповідь не була сформована. До суду надані ксерокопії журналу обліку працівників, які відмічаються при виході на роботу кожного дня. Пункт 59 журналу за 31.07.2023 року містить підпис [PERSON] . З пояснень представника позивача вона намагалася приступити до своїх обов`язків, але змогла лише зайти до приміщення та пройти контроль на вході. 26.07.2023 року позивачем була направлена заява повідомлення про її вихід з відпустки 18.08.2023 року з проханням про усунення відповідних порушень та помилок допущених при оформлені наказу від 14.02.2023 року №10ВД/Б «Про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] ». Дана заява була направлена позивачем на електронну адресу відповідача: [INFO] , а також поштовим відправленням (0730106532972). З журналу обліку працівників за 18.08.2023 року також убачається, що позивач прийшла на роботу о 08.32 годині. Як пояснив представник позивача, остання отримала відповідь на свою заяву від 26.07.2023 року та не була допущена до роботи. Згідно відповіді від 18.08.2023 року №ОТ/15-15/682 начальника Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ на заяву позивачки від 26.07.2023 року вбачається, що їй надана відпустка без обмеження строку дії, що на її посаді працює новий працівник за строковим трудовим договором на період дії воєнного стану. Також, відповідачем у відповіді зазначено, що строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05:30 год. 16 листопада 2023 року, а також те, що позивачка може приступити до роботи не раніше закінчення строку дії воєнного стану. З матеріалів справи убачається, що 04.08.2023 року позивач намагалася захистити свої права шляхом направлення скарги на дії керівника Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства водних ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління Держслужби з питань праці, але на час розгляду справи до суду не було представлено результатів розгляду зазначеними установами скарги. Відповідно до статті 5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується у календарних днях. Згідно з п. 2) частини 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається: межі території, на який вводиться воєнний стан, час введення і строк, на який він вводиться. Також, в типовій формі наказу (розпорядження) про надання відпустки, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 498 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», чітко зазначається період відпустки та календарні дні на які вона надається. Заява позивача від 26.07.2023 містила повідомлення про вихід 18.08.2023 року з відпустки без збереження заробітної плати та оформлена відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Заява була подана з урахуванням строків встановлених в Указі Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 №254\\2023 затвердженого Законом України від 02.05.2023 №3057-ІХ «Про продовження дії воєнного стану в Україні», оскільки воєнний стан в Україні, відповідно до вищенаведених нормативних актів, діяв саме до 05.30 год. 18.08.2023 року. Дана заява була отримана відповідачем 28.07.2023 року та зареєстрована за вхідним номером № 1515/18. Тобто, позивач виявила бажання закінчити свою відпустку та повідомила про свій намір вийти на робоче місце та працювати. Законним результатом розгляду даної заяви відповідачем, відповідно до кадрового діловодства, був би виданий наказ про припинення відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] з 18.08.2023 року та допуск її до роботи. Укладення строкового трудового договору із іншою особою та робота її на посаді юрисконсульта не може бути перепоною для відновлення прав на роботу основного працівника. Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Судом констатовано, що не допущення до роботи [PERSON] є втручанням її у право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, що не ґрунтується на законі та порушує її конституційні права. Таким чином, позивач була фактично не допущена до роботи з 18.08.2023 року, тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 18.08.2024 року по 26.04.2024 року. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/66553/19. Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про середню заробітну плату Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ від 03.10.2023 року № ОТ/15-17/856 середньоденна заробітна плата позивача складає 674,78 грн. Враховуючи, що позивач підлягає фактично поновленню на роботі, то суд вважає за необхідне застосувати положення статті 235 КЗпП України щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.08.2023 року по 26.04.2024 року (день ухвалення рішення). Розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача складає 171121,61 грн (253 робочі дні (з дня відсторонення від роботи по день ухвалення рішення суду) х 676,37 грн). При цьому, питання вирішення сплати з цієї суми обов`язкових платежів у вигляді податку, зборів та інших обов`язкових платежів є обов`язком сторін при виплаті вказаної суми. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В той же час суд зазначає, що не підлягають задоволенню вимоги щодо визнання дій та бездіяльності Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ щодо неприведення у відповідність до чинного законодавства трудових відносин між позивачем та відповідачем незаконними, так як в судовому засіданні представником позивача зазначені вимоги не були обґрунтовані. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, з метою визначення судових витрат та їх стягнення у судовому порядку представник позивача надав до суду угоду про надання правничих послуг від 01 листопада 2023 року, укладеного між адвокатом Талай С.В. та [PERSON] та довіреність. Так, вбачається, що в даному випадку, суду не надано доказів на підтвердження того, що згідно умов вказаного договору позивачем дійсно понесені судові витрати з надання правової допомоги, так як до суду не наданий розрахунок відповідних витрат та підтвердження їх сплати. Таким чином, суд в розумінні положень ст. 137 ЦПК України, не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат з надання правничої допомоги. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з правила ч. 1 ст. 141ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачку за законом звільнено від сплати судового збору за поданим позовом, що містить три позовні вимоги, зокрема дві вимоги немайнового характеру - про поновлення на роботі та визнання дій незаконними, та одну вимогу майнового характеру - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним відстороненням від роботи. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір з розрахунку задоволення вимог, тобто у розмірі (1211,20+1211,20+1711,21(1% від ціни позову))= 4133,61 грн.

Outcome: partial