Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. У своїй позовній заяві просив суд: - визнати транспортний засіб марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2197 см, спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . - в порядку поділу майна подружжя виділити у власність [PERSON] автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2197 см. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , що становить 110 250 гривень 00 копійок. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, , актовий запис 1618 від 23.12.2005 року. 10.05.2012 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. В період перебування у шлюбі, 12 квітня 2008 року, було придбано транспортний засіб легковий автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2197 см, дата першої реєстрації 12.04.2008 року, державний номер [NUMBER] , який було зареєстровано за відповідачем. 14.09.2021 року, в присутності працівників поліції автомобіль у позивача було вилучено, у зв`язку із виданою відповідачкою довіреністю на продаж автомобіля. 17.09.2022 року, відповідач здійснила відчуження транспортного засобу по договору укладеному в ТСЦ 8045, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вбачається можливим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 06 червня 2023 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15 лютого 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 04 березня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що Позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 05 березня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі. 07 березня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про понесені судові витрати. 18 березня 2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про понесені судові витрати. 21 березня 2024 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про понесені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, та вказане не було спростовано сторонами, що 23 грудня 2005 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києва, актовий запис 1618 від 23.12.2005 року. 10 травня 2012 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 2-2404/12 року від 10 травня 2012 року) шлюб було розірвано. В період перебування у шлюбі, 12 квітня 2008 року, було придбано транспортний засіб легковий автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2197 см, дата першої реєстрації 12.04.2008 року, державний номер [NUMBER] , який було зареєстровано за відповідачем. Даний транспортний засіб було придбано за рахунок спільних коштів за згодою [PERSON] , а саме [PERSON] та ЗАТ «АЛЬФАБАНК» (нині Сенсбанк) уклали договір №490063227 згідно якого [PERSON] , отримала кредит в сумі 121238,05 грн на придбання транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, строк повернення кредиту 16.04.2015 року. В 2018 році позивачем було втрачено свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу, та на підставі заяви відповідача до сервісного центру про поновлення втраченого свідоцтва, територіальним сервісним центром [NUMBER] (вул. Перемоги, 20, Київ, 02000), було видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29 листопада 2018 року. 14 вересня 2021 року, в присутності працівників поліції автомобіль у позивача було вилучено, у зв`язку із виданою відповідачкою довіреністю на продаж автомобіля. 16 вересня 2021 року відповідачка поновила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в територіальному сервісному центрі [NUMBER] , [ADDRESS] . 17 вересня 2022 року, відповідач здійснила відчуження транспортного засобу по договору укладеному в ТСЦ 8045 (територіальний сервісний центр м. Київ, вул. Павла Усенка,8). Факт продажу автомобіля не заперечується відповідачем та підтверджується наданою ним копією договору купівлі продажу транспортного засобу № 8045/2021/2804272 від 17.09.2021 року. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно,, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Щодо застосування указаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). Відповідно до висновку у Постанові ВС КЦС 23 червня 2022 року, справа № 644/2842/17, провадження № 61-6879св20 зазначено: спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя доказування покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п. 44 і п. 45 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), приписи ч. 4 і ч. 5 ст. 71 СК з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК) потрібно розуміти так: правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі грошові кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача і стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що майно, яке просить поділити позивач у межах заявлених вимог, є спільною сумісною власністю подружжя, суд, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, приходить до висновку, що заявлені вимоги за позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне в порядку поділу спільного майна подружжя - виділити у власність [PERSON] автомобіль марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , об`єм двигуна 2197 см. З урахуванням викладеного, та у порядку поділу майна подружжя слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, VIN номер [NUMBER] , що становить 110 250 гривень 00 копійок. Щодо суми стягнення суд виходив з наступного. Виплата відповідачем грошової компенсації позивачу в сумі 1/2 частин ринкової вартості відчуженого транспортного засобу, узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. Середня ринкова вартість транспортного засобу марки OPEL VECTRA 2008 року випуску, об`єм двигуна 2197 см?, станом на дату оцінки складає 220 500,00 гривен, що підтверджується Звітом про оцінку майна станом на 13.03.2023 року складеним ТОВ «КЕТО ГРУП». Згідно правових висновків Верховного Суду у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи (Постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, Постанова Верховного Суду від 07 квітня2021 р. № 402/849/18). Отже, вимога про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу, який є об`єктом спільної сумісної власності є обґрунтованою. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо застосування наслідків позовної давності. Відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності, та вказував на те, що перебіг строків із зверненням до суду слід рахувати з дня набуття законної сили рішення суду про розірвання шлюбу 10.06.2012 року. Посилався на висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19)» відповідно до якого визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З даного приводу, суд зазначає наступне. Як вже було зазначено по тексту рішення, 10 травня 2012 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 2-2404/12 року від 10 травня 2012 року) шлюб між сторонами було розірвано. Відповідачем у відзиві підтверджуються та не заперечуються факти, що до 14 вересня 2021 року, позивач безперешкодно користувався спільним майном - автомобілем. 14 вересня 2021 року о 19 год.45 хв., у позивача за адресою [ADDRESS] , відібрали автомобіль яким до цього часу користувався позивач. Під час вилучення у позивача автомобіля останньому було надано копію довіреності від 10 вересня 2021 року, видану відповідачем на ім`я [PERSON] на право продажу автомобіля та з правом вивезення автомобіля за кордон. Відповідач 16 вересня 2021 року звернулась до ТСЦ 8048, м. Київ, вул. М. Грінченка, 18 , із заявою про втрату свідоцтва та отримала нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. 17 вересня 2021 року, відповідач здійснила продаж автомобіля. Факт продажу автомобіля без згоди позивача не заперечується відповідачем та підтверджується наданою відповідачем копією договору купівлі продажу транспортного засобу № 8045/2021/2804272 від 17.09.2021 року. Факт несплати позивачу його частку у спільному майні від продажу автомобіля не заперечується відповідачем та підтверджується у відповіді на позов. Як вже було зазначено, позивачем, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19). В даному випадку, строк позовної давності слід відраховувати з моменту виникнення спору, від дня вилучення автомобіля 14 вересня 2021 року та його подальшого відчуження 17 вересня 2021 року без згоди позивача. Таким чином, суд доходить висновку, що клопотання відповідача про застосування наслідків позовної давності не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 1 102,50 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати пов`язані з проведенням експертизи 1 600,00 грн. Окремо суд зазначає, що частиною 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Частиною 1, 2 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що з метою захисту своїх законних прав та інтересів Позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Дігуляром Василем Васильовичем, що підтверджується копією договору про надання адвокатської допомоги від 27.02.2023 року. Матеріалами справи підтверджується факт отримання Позивачем послуг Адвоката наявністю складених та наданих до суду процесуальних документів. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Таким чином, витрати [PERSON] , пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката у суді, складають 10 000 гривень 00 копійок., а їх понесення підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами. На підставі викладено, та з урахуванням ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71СК України,

Outcome: approved