Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство акціонерного банку «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом про розірвання договору, стягнення заборгованості за договором оренди. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 01.07.2014 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір оренди №20/06-2014, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове користування нежитлові приміщення, загальною площею 365,8кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. Натомість відповідач не виконав свої зобов`язання, а саме не здійснював перерахування щомісячної орендної плати обумовленої договором, в наслідок чого у останнього виникла заборгованість в розмірі 570 861,51грн, з яких: 398 041,36грн - заборгованість за договором; 29 654, 08грн - пеня; 134 189, 69грн - інфляційні збитки; 8 976, 38грн - 3 % річних. 11.11.2015 Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] задоволено. Розірвано договір оренди № 20/06-2014 від 01.11.2021 укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] та стягнути з [PERSON] заборгованість за договором оренди в розмірі 570 861,51грн. 25.05.2021 від [PERSON] до суду надійшла за про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, підпис, який міститься на копіях документів, поданих стороною позивача, суттєво відрізняється від підпису [PERSON] . Крім того, на момент укладання Договору, власником понад 90% акцій ПАТ «Укргазбанк» була держава Україна. А відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції, яка була чинна на момент укладання Договору, державне підприємство було вправі укладати Договори оренди і виступати орендодавцем нерухомого майна, загальна площа якого не перевищувала 200кв. метрів на одне підприємство. Таким чином у позивача не було права укладати Договір оренди майна, предметом якого була нерухомість, площа якої становила понад 200кв метрів. 24.06.2021 від ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшли заперечення проти перегляду заочного рішення Деснянського районного суду м. Києві від 11.11.2015 по тим підставам, що докази, на які відповідач посилається як на підставу для перегляду заочного рішення, не спростовують позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк». Позивачем дотримано усіх вимог Національного Банку України, а укладання Договору оренди №20/06-2014 від 01.04.2014 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] не суперечило чинному законодавству України. Крім того зазначають, що підпис [PERSON] на документах, що надані Банком, співпадає з підписом, який міститься на першій сторінці Паспорту відповідача. 24.06.2021 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, заяву відповідача [PERSON] - задоволено. Заочне рішення за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про розірвання договору, стягнення заборгованості за договором оренди- скасовано і призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. 10.11.2021 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, призначена по справі судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. 02.05.2022 до суду від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло Повідомлення № СЕ-19/111-21/55592-ПЧ від 04.04.2022 про неможливість проведення експертизи. 14.07.2022 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, повторно призначена по справі судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. 28.11.2022 до суду від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов Висновок експерта № СЕ-19/111-22/34513-ПЧ від 09.11.2022. Відповідно до висновку експерта, надати відповіді на поставленні запитання суду виявилось неможливим, через недостатній обсяг вільних зразків відповідного ідентифікаційного періоду. 16.01.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, повторно призначена по справі судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 22.08.2023 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшов Висновок експерта № 2718/2719/23-32 від 15.08.2023. 03.10.2023 від ПАТ АБ «Укргазбанк» до суду надійшло клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. Однак ухвалою суду від 04.10.2023 представнику ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено у клопотанні про призначення повторної судово-почеркознавча експертизи. 03.11.2023 від ПАТ АБ «Укргазбанк» до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких, що матеріали справи містять меморіальний ордер, який є первинним документом і містить відомості про сплату [PERSON] . орендного платежу, згідно умов Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014. А відтак це підтверджує схвалення умов останнього та свідчить, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем підтримувались виконанням. Також представник позивача у своїх поясненнях зазначає, що надані суду представником відповідача оригінали документів, які містять вільні зразки підписів для проведення судово-почеркознавчої експертизи, не є максимально наближеними за часом виконання до досліджуваного рукописного запису, деякі містять дату підписання 2006 року та 2008 року. А отже достовірно не можуть свідчити що виконані відповідачем. Тому враховуючи вищевикладене вважають висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 15.08.2023 № 2718/2719/23-32, складений з порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, а тому не можуть бути належним і допустимим доказом у справі. Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» в судовому засідання 24.04.2024 позов підтримувала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 24.04.2024 на з`явився. У судовому засідання був присутній представник позивача - адвокат Чекман М.П, який просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судому засіданні 12.03.2024 судом було заслухано експерку - [PERSON] . Експертка [PERSON] надала свідчення, що нею, в рамках цивільної справи, проводилась судово-почеркознавча експертиза. Вказувала, що при проведенні експертизи використовувались відповідні методики проведення судових експертиз з дотримання всіх необхідних Інструкції. За результатами проведення експертизи було надано відповіді на всі поставленні питання в ухвалі суду, за результатами яких підпис від імені [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, експертку, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. З позову та доданих документів вбачається, що 01.07.2014 між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено Договір оренди №20/06-2014, згідно якого Орендодавець (позивач) передає, а Орендар (відповідач) приймає в тимчасове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 365,8кв метрів, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , відмічені на по-етажному плані в Додатку № 1 до договору та рухоме майно згідно з переліком зазначеним в Додатку №2 до Договору. Відповідно до п.5.1 Договору оренди, встановлено що договір укладено на строк 11 календарних місяців. При цьому якщо за 30 днів до закінчення строку його дії жодна зі сторін не подасть заяви про намір припинити даний договір, строк його дії буде автоматично продовжено на наступні 11 календарних місяців на тих же умовах. Пунктом 2.1 Договору оренди передбачено, що за користування об`єктом оренди Орендар щомісячно сплачує Орендодавцеві орендну плату в розмірі 41 462,64грн, крім того НДС 20% - 8 292, 53грн, а всього 49 755, 1 грн. Згідно із п.2.2 Договору оренди визначено, що орендну плату Орендар перераховує самостійно згідно Договору шляхом зарахування коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10-го числа поточного місяця, складаючи акт наданих послуг по орендним платежам до 25 числа поточного місяця. Договір оренди від 01.07.2014 №20/06-2014, Додаток № 2 до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 та Акт приймання-передачі приміщення та рухомого майна від 01.07.2014 містить підписи [PERSON] та заступника голови правління ПАТ АБ «Укргазбанк» Рудухи Н.Е., який скріплений печаткою Банку. Згідно із розрахунку заборгованості за Договором Оренди від 01.07.2014 №20/06-2014 укладеного між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] , який міститься в позовній заяві, станом на 20.03.2015 наявна заборгованість в загальному розмірі 398041,36грн. За клопотанням сторони відповідача судом було призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, на розгляд якої поставлено таку питання: « - Чи виконано підпис [PERSON] на Договорі оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 власноручно? - Чи виконано підпис [PERSON] на Додатку №2 (перелік рухомого майна) до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 власноручно? - Чи виконано підпис [PERSON] на Акті приймання-передачі приміщення та рухомого майна датований 01.07.2015 до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 власноручно?». Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 2718/2719/23-32 від 15.08.2023 - Підпис від імені [PERSON] в нижній правій частині лицевої сторони аркушів 1-4 та графі «Арендатор» на Договорі оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в графі «Арендатор» на Додатку № 2 до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в графі «Арендатор» на Акті приймання-передачі приміщення та рухомого майна, датований 01.07.2014 до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1, 2 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно із частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження №61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Так відповідач [PERSON] стверджує, що він особисто не підписував Договір оренди від 01.07.2014 №20/06-2014, Додаток № 2 до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 та Акт приймання-передачі приміщення та рухомого майна від 01.07.2014. Підпис в у вищевказаних документах від його імені зроблений невідомою особою та є підробленим. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі було встановлено, що підписи на Договорі оренди № 20/06-2014 від 01.07.2014, Додатку № 2 до Договору оренди та Акту приймання-передачі приміщення та рухомого майна від 01.07.2014 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Згідно із ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зібрані у справі докази в цілому, які містяться у справі не надають суду беззаперечного встановлення укладання Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] , який саме залучений позивачем до справи в особі відповідача, як особа яка особисто підписала Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014, Додаток № 2 до Договору оренди №20/06-2014 від 01.07.2014 та Акт приймання-передачі приміщення та рухомого майна від 01.07.2014. Отже суд вважає, що в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Посилання банку на меморіальний ордер, який є первинним документом та містить відомості про оплату [PERSON] . орендного платежу за Договором оренди, суд вважає є необґрунтованими. Оскільки суду достеменно не відомо, якою особою, від імені [PERSON] 11.07.2014 було зроблено платіж в сумі 49755,17грн. Отже встановлення судом відсутності підпису [PERSON] на самому Договорі оренди, що підтверджується висновком експерта, не дає суду стверджувальні підстави, що Договір оренди ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено саме з відповідачем [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені, вони не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не встановлено порушеного права позивача саме відповідачем. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed