Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Свій позов позивач мотивує тим, що вона перебувала у шлюбних відносинах із відповідачем [PERSON] з 16 жовтня 2010року. Під час проживання в шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . Після народження сина стали виникати сварки у зв?язку з несумісністю характерів та поглядів на сімейне життя, внаслідок чого навесні 2014 року сторони фактично розірвали шлюбні відносини. 17.04.2015 року рішенням Звенигородського районного суду шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання сина з позивачем. Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання малолітнього сина досягнуто не було, позивач звернулася до суду, а потім до відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції з виконавчим листом про примусове стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання спільного сина [PERSON] . Утримання аліментів проводиться з доходів відповідача, заборгованість відсутня. 3 2015 року до цього часу малолітній син [PERSON] постійно проживає з позивачкою. Приблизно з кінця 2015 року позивачка проживає з [PERSON] в будинку по [ADDRESS] , який вони прибали та зареєстрували на ім?я позивачки, а 19.12.2019 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Так як свідоме життя дитина проживала з вітчимом, а рідного батька з 2014 року вона не бачила, вона вважає вітчима своїм батьком. Враховуючи те, що батько не приділяє достатньої уваги дитині, не цікавиться життям дитини, позивачка звернулась до Служби у справах дітей Звенигородської міської ради з заявою щодо видачі висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . 23.03.2023 року службою у справах дітей Звенигородської міської ради затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки останній з`явився до служби та добровільно написав заяву про те, що він не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно його малолітнього сина, тому що не зміг налагодити відносини з його малолітнім сином. Враховуючи, що відповідач з 2014 року не турбується про духовний і фізичний розвиток сина, ухиляється від виконання батьківських обов?язків, позивачка звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.03.2024 року було відкрито провадження у справі, вирішено цивільну справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 07.05.2024 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, не заперечує щодо задоволення позову. 07.05.2024 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити повністю. Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності осіб, які беруть участь у справі на підставі письмових документів. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області від 15.06.2011 року. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 17.04.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та визначено місце проживання сина з матір`ю (а.с.7). Відповідно до витягу з реєстру Звенигородської територіальної громади № 791 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 19.12.2019 року Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 19.12.2019 року за актовим записом № 899 (а.с. 9). Відповідно до розрахунку головного державного виконавця Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області № 34135 від 08.09.2023 року, станом на 01.09.2023 року заборгованість у [PERSON] по аліментах відсутня (а.с. 10). З характеристики, виданої за підписом класного керівника [PERSON] та директора школи [PERSON] , на [PERSON] , учня 7 класу Звенигородської гімназії № 5 Звенигородської міської ради Звенигородського району Черкаської області, встановлено, що [PERSON] навчається у закладі з 2017 року. За час навчання зарекомендував себе як врівноважена та спокійна дитина. Має середні досягнення у навчанні, бере активну участь у позаурочному житті класу. Дуже дружня, добра дитина, по товариськи відноситься до усіх дітей у класі. Мати [PERSON] бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, забезпечує належний рівень навчання дитини. Батько [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участь не бере. З класним керівником на зв`язок ніколи не виходив, на батьківські збори не з`являвся жодного разу (а.с. 11). Відповідно до письмових свідчень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відомо, що вони не бачили присутності батька [PERSON] з моменту розлучення з [PERSON] , спільною дитиною не цікавиться, жодного разу до сина не приїздив, не відвідував його та не телефонував сину (а.с. 12-14). Висновком органу опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 (заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан здоров`я, хоча повинен це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів дитини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде вчинене в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] . Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В зв`язку з визнанням позову відповідачем [PERSON] до початку розгляду справи по суті, наявні підстави для повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved