Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, де заінтересованими особами є Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),[PERSON] про встановлення факту народження. У обґрунтування своєї заяви, заявник посилається на те, що він народився [INFO] в м. Київ. З часу народження він проживав як в м. Києві так і в Київській області з матір`ю - [PERSON] на орендованих квартирах, свого житла не мали. На даний час проживає в м. Вишневе, Київської області. Рідних братів та сестер не має, батька не знає, мати його виховувала сама. Навчався в школі с. Крюківщина, Київської області, закінчив 9 класів, однак атестат не отримав, оскільки не мав документів. Продовжити навчання не міг з цієї ж причини. Мама проживає з радянським паспортом, прописку мала в Івано-Франківській області, однак поїхати туди для реєстрації його народження не мала можливості. Своєчасно радянський паспорт не обміняла, тому в подальшому не змогла зареєструвати народження сина в органах РАЦС. Заявник вказує, що про відсутність свідоцтва про народження дізнався коли закінчив школу, однак причини його відсутності не розумів. Про те, що народження не було зареєстровано навіть у відділі РАЦС він дізнався значно пізніше, в повнолітньому віці, коли потрібно було оформлювати паспорт. Відповідно, також не має паспорту для оформлення якого потрібне свідоцтво про народження. Вказував, що він не може зареєструвати своє народження, оскільки є повнолітнім та не може без паспорту звернутись до відділу РАЦС. Вказує, що без документів він не може реалізувати жодних гарантованих прав: не може навчатись, офіційно працювати, одружитись, укласти декларацію з лікарем та вчиняти інші юридично значимі дії. У зв`язку з наведеними обставинами, заявник звернувся до суду із заявою та просив встановити факт народження. Представник заявника та заявник надали до суду заяву, у якій просили заяву про встановлення факту розглядати без їх участі та задовольнити. Від представника заінтересованої особи до суду надійшла заява, в якій остання зазначила що заперечень по справі не має та просила розглядати справу без участі заінтересованої особи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. За змістом ч.ч.1, 2, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд. У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів, заяв та клопотань з приводу забезпечення доказів. За змістом п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", зазначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації народження якщо в органах реєстрації актів громадянського стану відсутній відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за № 719/4940 (далі - Правила), визначено підстави для проведення державної реєстрації народження дитини. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун дитини, особа, яка ї утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Відповідно до абз.3 п.24 глави І розділу ІІІ Правил - у разі досягнення дитиною 16 років державна реєстрація її народження може проводитися за її особистою заявою з пред`явленням паспорта та відповідно до законодавства, яке регулює порядок поновлення актових записів цивільного стану. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до відповідей міжрегіональних управлінь міністерства юстиції, за інформацією відділів державної реєстрації актів цивільного стану, актового запису про державну реєстрацію народження відносно [PERSON] , [INFO] не виявлено. Відповідно до довідки про народження, виданої 2-ю клінічною лікарнею, вбачається, що [PERSON] , проживаюча за адресою [ADDRESS] , [INFO] народила дитину чоловічої статі". Відповідно до довідки Територіального медичного об`єднання Дніпровського району м. Києва від 15.06.1991 року, яка видана [PERSON] вбачається, що вона знаходилась на стацлікуванні у відділенні лікарні №2 м. Києва з 10.06.1991р. по 15.06.1991р. Діагноз: "09.06.1991г. роды І, срочные, домашние, реб. муж. пола, вес 3500,0, рост 52см. Послеродовый период протекает без осложнений". Відповідно витягу з журналу пологів, який наданий Комунальним некомерційним підприємством "Київська міська клінічна лікарня №2" листом №668 від 17.03.2023р. на адвокатський запит, гр. [PERSON] поступила у відділення з дитиною, хлопчик вагою 3500, зріст 52см, якого народила вдома 09.06.1991 року о 18.00 в результаті стрімких пологів. З довідки лікарні №2 вбачається, що [PERSON] народила 09.06, виписана 15.06 хлопчика, вагою 3500,0 зріст 52 см. Діагноз: перелом лівої ключиці, загроза внутрішньоутробної інфекції…". Відповідно до довідки Крюківщинського ліцею "Лідер" Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №26 від 06.02.2023 року вбачається, що [PERSON] навчався в Крюківщинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів та закінчив школу в 2007 році. До суду надано паспорт громадянина СРСР серія [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки села Черніїв, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, виданий відділом внутрішніх справ Івано-Франківської області 23.04.1980 року, заяву [PERSON] про визнання та розгляд справи у її відсутність у зв`язку з перебуванням в лікарні за станом здоров`я, підпис засвідчений лікарем нейрохірургом [PERSON] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 19.09.2023 року відповідно до якого [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , також надано фотознімок, на якому зображений заявник в дитячому віці разом з мамою та акти опитування адвокатом двоюрідного брата - [PERSON] та його матері - [PERSON] про відомі їм обставини народження [PERSON] заявника, копію журналу обліку учнів в якому в графі відомості про батьків вказано [PERSON] . Зазначені докази, в сукупності з іншими доказами по справі, свідчать про доведеність заявленої вимоги про встановлення факту народження. Відповідно до п. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини: «дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування». Згідно ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, укладення та розірвання шлюбу, зміна імені та смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові і засвідчується свідоцтвом про народження (ст. 144 Сімейного кодексу України). Положення статті 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачають, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини свідчить, що сфера дії статті 8 Конвенції розповсюджується також і на питання, пов`язані з реєстрацією та зміною імені та прізвища. Зокрема, у своїх рішеннях Суд зазначав, що "…стаття 8 не містить ніяких явних положень щодо імен. Однак, імена, як і прізвища, є способом ідентифікації осіб у їх сім`ях і суспільстві, (див. Burghartz проти Швейцарії рішення від 22 лютого 1994, № 280-B, § 24, і Stjerna проти Фінляндії, рішення від 25 листопада 1994, № 299-B, § 37), тому стосуються особистого і сімейного життя..." (див. Guillot проти Франції, рішення від 24 жовтня 1996, § 21). Судом встановлено, що народження заявника не було зареєстровано, він не має можливості подати заяву про проведення державної реєстрації народження, оскільки в нього відсутній паспорт та медичні документи/інші документи на підставі яких можливе проведення державної реєстрації народження, що унеможливлює проведення державної реєстрації народження заявника на даний час. За приписами Правил визначено, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у пункті 1 Правил, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду. Встановлення факту народження необхідне заявнику для державної реєстрації народження, внесення відомостей про його народження до Державного реєстру. Враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, встановлення факту народження дасть заявнику можливість отримати свідоцтво про народження, видане відповідним державним органом України. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та про існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved