Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом [PERSON] , третя особа: Лозівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому він просив визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та на частину земельної ділянки, площею 0,0447 га, кадастровий номер 63110000000:7:043:0047, яка перебуває в спільній сумісній власності з [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] померла його мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на наступне майно:- 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ;- земельну ділянку, площею 0,0447 га, кадастровий номер 63110000000:7:043:0047, розташовану за адресою: [ADDRESS] . За життя мати позивача [PERSON] склала заповіт, згідно якого усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, за законом вона заповіла сину - [PERSON] . Так, позивач зазначив, що він звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав після смерті матері, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з неможливістю визначення спадкового майна за наявності тих документів, які ним були подані. Зважаючи на вище викладене, [PERSON] був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, сторонам надано час для подання заяв по суті, витребувано у нотаріуса копію спадкової справи. 16.04.2024 року на адресу суду надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи №137/2021 від 19.05.2021 року, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 29.04.2024 року позивачем було подано уточнений позов, в якому позивач уточнив вимоги та просив визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/5 частину житлового будинку літера А-1 загальною площею 34, 4 кв.м; житлова площа-17,5 кв.м; житлових кімнат-2; матеріал стін-дерево, з господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту, а саме: прибудова-14,1 кв.м, літ.а; сарай-11,1 кв.м, літ.В; сарай-4 кв.м, літ.Д; навіс-5,0 кв.м, літ.Е; сарай - 3,4 кв. м, літ.Ж; душ-1,5 кв.м, літ.3, убиральня-1,2 кв.м, літ.У, яма вигрібна №2, хвіртка №3, огорожа №6, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку, площею 0,0447 га, кадастровий номер 6311000000:17:043:0047, яка перебуває в спільній сумісній власності з [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Відповідач в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила вирішити справу на розсуд суду. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судове засідання сторони не з`явилися, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився [PERSON] в сімї [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на наступне майно:- 1/5 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , ;- земельну ділянку, площею 0,0447 га, кадастровий номер 63110000000:7:043:0047, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №153537 з додатком(а.с.15-16). частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , належить померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.1990 року(а.с.25-26). Також викладене підтверджується копією технічної документації(а.с.27-28). Як вбачається з наданого позивачем технічного паспорту будинку садибного типу за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-41), померлій належить 1/5 частина житлового будинку літера А-1, загальною площею 34, 4 кв.м; житлова площа-17,5 кв.м; житлових кімнат-2; матеріал стін-дерево, з господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту, а саме: прибудова-14,1 кв.м, літ.а; сарай-11,1 кв.м, літ.В; сарай-4 кв.м, літ.Д; навіс-5,0 кв.м, літ.Е; сарай - 3,4 кв. м, літ.Ж; душ-1,5 кв.м, літ.3, убиральня-1,2 кв.м, літ.У, яма вигрібна №2, хвіртка №3, огорожа №6, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вартість частини вказаного житлового будинку становить 92 300, 00 грн, про що свідчить копія звіту(а.с.42-43) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , про що свідчать копії технічної документації, витягів(а.с.22-24, 29-33). Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 6311000000:17:043:0047, площею 0,0447 га, належить на праві приватної спільної сумісної власності померлій [PERSON] та [PERSON] , частка у спільній власності 1/1, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з додатками(а.с.18-21). За життя мати позивача [PERSON] склала заповіт, згідно якого своє майно заповіла сину - [PERSON] . Вище вказане підтверджується викладеним у копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.06.2023 року, а також матеріалами спадкової справи №137/2021(а.с.13-14, 50-60). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав після смерті матері, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено через неможливість за наявності наданої ним інформації та документів визначити склад спадкового майна(а.с.13-14). З урахуванням відмови нотаріуса, позивач був змушений звернутись до суду з вказаним позовом. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК України. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. На підставі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п.11 ч.1ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є смерть власника. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або законом, і до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно вимог ст. 1225 ЦК України (спадкування права на земельну ділянку), право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах,із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. На підставі п. 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Згідно ст.182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, визнаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно дост. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Так, з матеріалів вбачається, що померлій [PERSON] належала частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] належить житлового будинку за вказаною адресою. Таким чином спадкодавцю та [PERSON] на праві спільної часткової власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про те, що частина даного житлового будинку входить до складу спадкового майна померлої, а тому позивач має всі законні права на вказану частку в праві власності на будинок відповідно до викладеного у заповіті. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Викладене зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові у справі № 570/997/19. Враховуючи вище вказане, беручи до уваги, що співвласниками земельної ділянки спір щодо поділу чи виділу частки за життя спадкодавця не вирішувався, зважаючи на те, що померлій [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка належала на праві приватної спільної сумісної власності, розмір частки кожного окремо не було визначено, суд вважає, що при спадкуванні позивачу переходить право приватної спільної сумісної власності на земельну ділянку без визначення частки земельної ділянки, співвласником якої є відповідач. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, з урахуванням всіх наданих до суду доказів, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на частку будинку та земельну ділянку, беручи до уваги заповіт померлої та визнання позову відповідачем, є підстави вважати що позовні вимоги про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги вище вказане, зважаючи на те, що позивач не просив стягувати з відповідача витрати, повязані зі сплатою ним судового збору при поданні позову, суд вважає за необхідне повернути з державного бюджету [PERSON] 50 відсотків, сплаченого ним судового збору, а інші 50 відсотків судового збору залишити за позивачем.

Outcome: approved