Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті з 01.01.2013 по 01.01.2024 послуги централізованого опалення, постачання теплової енергії в розмірі 47789, 83 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 3028, 00 грн. В обґрунтування вимог вказано, що позивачем надаються послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, як уповноважений власник згадуваної квартири, на яку оформлено особовий рахунок, за період з 01.01.2013 по 01.01.2024 не сплачує у повному обсязі за надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 47789, 83 грн. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.02.2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін (а.с. 19). В судове засідання, призначене на 22.04.2024, сторони не з`явились. 20.03.2024 та 22.04.2024 представник позивача подала до суду заяви про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти заочного рішення. 22.04.2024 року відповідач подала до суду заяву, в якій також просила розгляд справи проводити без її участі, заборгованість в розмірі 47789, 83 грн визнала частково, просила застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю відповідача та її сина [PERSON] по частки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №363135810 від 25.01.2024, свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С., зареєстрованим за №65 (а.с. 2, 3). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у належній їм квартирі (а.с. 4). В разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру, крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири (постанова ВС від 20.09.2018 у справі № 522/7683/13-ц, постанова ВСУ від 04.11.2015 у справі 6-734цс15, постанова ВС від 01.09.2020 у справі № 352/2163/13-ц). Заявою від 15.05.2018, адресованою директору КП ВЖРЕП №14, [PERSON] просив відкрити особовий рахунок на його маму [PERSON] за згодою сторін (а.с. 5). 14.09.2008 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води (а.с. 6-7). Таким чином, відповідач, як уповноважений власник квартири, є споживачем послуг централізованого опалення, постачання теплової енергії квартири [ADDRESS] , якій позивачем надавалися такі послуги. Згідно розрахунку заборгованості та оборотів по особовому рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) обліковується заборгованість за послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії розмірі 47489, 83 грн за період з 01.01.2013 по 01.01.2024 (а.с. 8-10). Стаття 322 ЦК України тягар утримання майна покладає на власника. Відповідно до ст. 162 ЖК України власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Зі змісту статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що до житлово-комунальних послуг, зокрема, належить послуга з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до положення п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги має право звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ст. 25 Закону України «Про теплопостачання»). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Квартира [ADDRESS] , під`єднана до єдиної централізованої системи теплопостачання, від користування якої відповідач, як уповноважений власник, не відмовилася у встановленому законом порядку, отже, вона зобов`язана нести витрати по її утриманню, в тому числі з надання послуг по її обігріву, а відтак надання таких послуг та їх оплата не залежать у будь-якому випадку від того проживав власник у цій квартирі чи ні. Такий правовий висновок висловлено в постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.12.2018 року (справа №638/11034/15), від 02.04.2020 року (справа №757/29813/17). Щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до положень статтей 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім цього, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р. Кабінетом Міністрів України прийнято 11.03.2020 постанову "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" за №211, якою установлено із 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував карантин на території України, останній раз до 31.12.2022. Також, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, статтю 1 якого частково змінено та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб відповідно до Указу Президента України від 12.08.2022 року №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", який затверджений Законом № 2500-IX від 15.08.2022. В постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 сформульовані такі правові висновки: "Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України". У відповідності до п.9.1 укладеного між сторонами у справі договору про надання послуг з централізованого опалення від 14.09.2008, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості становить п`ять років. Позивач звернувся до суду з даним позовом 30.01.2024 щодо заборгованості за період з 01.01.2013 року по 01.01.2024, пропустивши визначений договором п`ятирічний строк позовної давності, з урахуванням заяви відповідачки про застосування строків позовної давності та положень про переривання позовної давності, визначених в Законі України №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, за період із 01.01.2013 по 12.03.2015. У зв`язку із тим, що строк позовної давності застосовується судом виключно за заявою сторони та лише у тому випадку, коли наявні підстави для задоволення позовних вимог, суд, із урахуванням встановлених обставин справи, застосовує до позовних вимог щодо суми заборгованості за вказаний період строк позовної давності та відмовляє в задоволенні позову в цій частині, у зв`язку з пропуском позивачем п`ятирічного строку позовної давності при зверненні до суду з позовом. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] належна відповідачці, як уповноваженому власнику, забезпечується послугами централізованого опалення, котрі надає КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради, однак відповідачка порушує свій обов`язок щодо оплати наданих послуг, часткове визнання відповідачем позовних вимог (крім заборгованості, позовна давність про стягнення якої пропущено позивачем), суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , з урахуванням меж заявлених та визнаних вимог, строку позовної давності (враховуючи його продовження за Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України) заборгованість в сумі 46674, 79 грн (загальний розмір заборгованості 47849, 62 грн - 1174, 83 грн заборгованості поза межами строку позовної давності (до 03.2015)). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2953, 51 грн.

Outcome: partial