Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

08.02.2021 року позивачі звернулись до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнили та просили суд: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 22 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Хаславською К.В., реєстраційний №597; визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] ; вселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилались на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1999 року. Від вказаного шлюбу у сторін є спільні діти- [PERSON] , [INFO]. та [PERSON] , [INFO]. У 2003 році була придбана квартира [ADDRESS] . Первинно вказана квартира була придбана на ім`я матері відповідача, але в листопаді 2003 року за договором дарування була переоформлена на ім`я відповідача. З цього часу будь-яких змін щодо власників із вказаним об`єктом нерухомості не відбувалось. Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачу на підставі договору дарування від 27.11.2003 року, посвідченого ПН ХМНО Воронкіною О.П . Вказали, що з моменту придбання квартири вся родина проживала у ній на протязі більше 17 років. Отже позивачі були вселені до зазначеної квартири як члені сім`ї співвласника та набули право користування відповідним житловим приміщенням. Будь-яких угод про порядок користування цим приміщенням із відповідачем не укладалось. [PERSON] протягом тривалого часу приймала безпосередню участь у збереженні та схоронності спірного житлового приміщення, у проведенні поточних ремонтних робіт, несла тягар утримання відповідної нерухомості, у тому числі комунальних послуг. Будь-яких спорів з приводу права користуванням зазначеною квартирою більше 15 років не виникало. У травні 2020 року відповідач звернувся до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу, у липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Навіть після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу, [PERSON] разом з дітьми продовжувала проживати у спірній квартирі. Наприкінці січня 2021 року [PERSON] отримала поштове відправлення від відповідача, яким було запропоновано добровільно звільнити квартиру від речей та виселитись до 01.02.2021 року. Факт постійного проживання позивачів у спірній квартирі можуть підтвердити свідки. Вказали, що 01.02.2021 року, відповідач спільно з групою невідомих осіб, за відсутності співпозивачів за позовом, потрапив до спірної квартири, змінив замки, і з цього часу співпозивачі не можуть потрапити до квартири. Зазначені події є предметом звернення до правоохоронних органів з заявами. Вказали, що жоден з позивачів не має у власності нерухомого майна для можливості проживання, позивачі були вимушені проживати у батьків [PERSON] . Враховуючи викладене, звернулись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Попраса В.О. від 09.02.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 26.02.2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. 26.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачів витрати на правову допомогу. Посилалась на те, що спірна квартира не купувалась відповідачем, а була отримана згідно договору дарування від 23.11.2003 року, який оформлений на ім`я відповідача від матері в дарунок, про що позивач [PERSON] була обізнана. [PERSON] та [PERSON] із 2003 року по 2013 рік мешкали у зазначеній квартирі, оскільки в зазначений період будували приватний будинок до 2011 року, який розташований у [ADDRESS] , в якому стали мешкати позивачі з 2011 року. З 2013 року відповідач розірвав шлюбні відносини з [PERSON] та створив нову родину. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28.05.2020 було розірвано шлюб між сторонами. Відповідач в період з 2003 року по 2020 р. не заперечував щодо тимчасового мешкання інколи у вказаній квартирі [PERSON] , який є його сином та [PERSON] , яка є його донькою, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Представник вказала, що жодного рішення щодо вселення та набуття права користування немає. Позивачі тимчасово користувались квартирою на час будівництва приватного будинку та мали інше місце реєстрації, а саме у приватній власності разом з [PERSON] , яке набуте шляхом використання права на приватизацію частина квартири за адресою: [ADDRESS] .Позивачі [PERSON] та [PERSON] тимчасово мешкали певний період часу в зазначеній квартирі та добровільно звільнили спірну квартиру ще до повідомлення відповідача про необхідність звільнити квартиру. Позивачі [PERSON] та [PERSON] при розгляді цивільних справ неодноразово зазначали, що мешкають за адресою: [ADDRESS] . Місцем реєстрації позивача є також [ADDRESS] , як і позивача [PERSON] . Тому діти не зареєстровані у спірній квартирі. Також вказала, що позивачі протягом 2 років не сплачували комунальні послуги у спірній квартирі та станом на січень 2021 року наявна заборгованість в розмірі 28037 грн. Отже, позивачі не вчиняли будь-яких дій щодо схоронності майна та не несли будь-яких тягарів щодо сплати комунальних послуг, при цьому за вказаний період тимчасового користування позивачів жодних ремонтних робіт не було проведено, а квартира перебуває у занедбаному стані. 02.03.2021 від позивачів надійшла відповідь на відзив, в якому посилались на те, що квартира була придбана у шлюбі. Також, не є послідовними аргументи сторони відповідача щодо часу проживання [PERSON] разом з дітьми у спірній квартирі. Посилання на те, що з 2011 року позивачі проживають у житловому будинку на території с.Руські Тишки не є підтвердженим. Також відповідач зазначив, що шлюбні відносини були припинені в 2013 році, тоді як рішення про розірвання шлюбу ухвалено в грудні 2020 року. Посилання на добровільне звільнення спірної квартири не відповідає дійсності. 01.02.2021 року позивачу разом з дітьми були створені перешкоди в користуванні спірною квартирою. Також, спірна квартира була придбана для задоволення потреб родини. Відтак члени родини відповідача з моменту вселення набули право користування квартирою нарівні з відповідачем. Вказали, що позбавлення права користування позивачів спірної квартири відбувалось не у спосіб, передбачений законом. 06.04. 2021 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог позивачів. Ухвалою суду від 26.04.2021 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. 28.04.2021 року до суду надійшов попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, в якому відповідач просив стягнути з позивачів 5000 грн. судових витрат. 28.04.2021 до суду надійшов відзив представника відповідача на заяву про збільшення позовних вимог. Представник відповідача вказала, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 22.02.2021. Станом як на дату укладення договору, так і протягом всього строку, ні [PERSON] ні їх діти, не мали місця реєстрації в спірній квартирі, а також не мали права користуватись зазначеною квартирою. Позивач [PERSON] та [PERSON] мають у власності квартиру, яка належить їм на праві спільної сумісної власності за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] була зареєстрована за адресою відповідача [PERSON] , а саме [ADDRESS] та тимчасово мешкала з відповідачем [PERSON] за зазначеною адресою, поки будували будинок. Станом на 01.02.2021 [PERSON] не мешкала у спірній квартирі, оскільки мешкала з позивачем [PERSON] у [ADDRESS]. Вказала, що позивач [PERSON] не є стороною договору дарування та повинна довести які законні права виникнуть у особи в інтересах якої звернувся позивач [PERSON] при визнанні договору недійсним. Ухвалою суду від 01.06.2021 клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено. 21.09.2021 цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В. Ухвалою суду від 19.04.2023 закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачів витрати на правову допомогу. Надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Представник третьої особи Служби у справах дітей Київського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, з урахуванням інтересів дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1999 року. Від шлюбу мають двох дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28.05.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили. Згідно довідки Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №165 Х/о від 02.02.2021, [PERSON] навчався у вказаному закладі з 01.09.2005 по 17.06.2014 р.р. Згідно довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад ясла-садочок №136» ХМР від 04.08.2020 , [PERSON] відвідувала вказаний заклад з вересня 2007 року по 2011 рік. Згідно довідки Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №165 Х/о від 02.02.2021, [PERSON] навчалась у закладі з 01.09.2011 року по 26.06.2013 року. Відповідно до довідки КНП «Міська дитяча поліклініка №23» ХМР від 04.06.2020 року зазначено, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] та перебуває під наглядом фахівців поліклініки з травня 2007 року. Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23.02.2021 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 30.04.2024 року за адресою : [ADDRESS] , зареєстровані зокрема: [PERSON] , [INFO] з 08.10.1999 року та [PERSON] , [INFO] з 14.04.1993 року. Інформація надана станом на 01.01.2021 року. Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 30.04.2024 року за адресою : [ADDRESS] відомості про зареєстрованих осіб відсутні. Згідно договору дарування квартири від 27.11.2003 року, посвідченого ПН ХМНО Воронкіною О.П., реєстровий №6130, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 27.11.2003 року, посвідченого ПН ХМНО Воронкіною О.П . Відповідно до довідки про нарахування та оплату послуг, за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість з оплати комунальних послуг в розмірі 28037 грн. Судом вбачається, що в провадженні Харківського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа- [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Укрармпласт», АТ «ОТП Банк» про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, про що свідчить ухвала про відкриття провадження від 06.07.2020 року. Також, в матеріалах справи міститься постанова Харківського апеляційного суду від 27.01.2021 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією паспорту [PERSON] , [PERSON] та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.04.2021 зазначено, що наявними у КП «ХМБТІ» ХМР матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] право власності на вказаний об`єкт зареєстроване на праві спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.12.2006 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР, реєстровий №5А-06-272885. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 14.08.2009 року, [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки-ведення садівництва та городництва, загальною площею 0,12 га. Матеріали справи містять вимогу про виселення [PERSON] , адресовану [PERSON] від 21.02.2021, в якій [PERSON] просив [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] в добровільному порядку до 01.02.2021 року. Позивачем надано для долучення до матеріалів справи копію договору оренди від 01.03.2021 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . На виконання ухвали суду про витребування доказів, 24.09.2021 року до суду від ПН ХМНО Хаславської К.В. надано копію договору дарування квартири, посвідченого 22.02.2021 року та копії документів, на підставі яких його посвідчено. Відповідно до договору дарування від 22.02.2021 року, посвідченого ПН ХМНО Хаславською К.В. за реєстровим №597, [PERSON] передав безоплатно квартиру [ADDRESS] . Крім того, в матеріалах справи міститься також Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2021, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, серія та №597 від 22.02.2021 року, посвідченого ПН ХМНО Хаславською К.В. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Приписами частин 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Наведене вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.12.2018 в рамках справи № 644/7422/16-ц. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення. Позивачі посилають на наявність у них права користування спірним житлом, оскільки на їх думку квартира була придбана під час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі. Проте, вказане спростовується належними та допустимими доказами, а саме договором дарування квартири від 27.11.2003 року, посвідченого ПН ХМНО Воронкіною О.П. , реєстровий №6130, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Враховуючи викладене, спірна квартира не була спільною сумісною власністю подружжя, не була придбано спільно за кошти сторін, а належала відповідачу [PERSON] . Доказів на спростування вказаного позивачами надано не було. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ніколи не були зареєстровані у спірній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи. Доказів на спростування вказаного позивачами надано не було. Позивачі посилались на відсутність іншого житла для проживання, проте, як вбачається з довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.04.2021 зазначено, що наявними у КП «ХМБТІ» ХМР матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] право власності на вказаний об`єкт зареєстроване на праві спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.12.2006 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР, реєстровий №5А-06-272885. Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 30.04.2024 року за адресою : [ADDRESS] зареєстровані зокрема: [PERSON] , [INFO] з 08.10.1999 року та [PERSON] , [INFO] з 14.04.1993 року. Інформація надана станом на 01.01.2021 року. Також, судом вбачається, що позивачі [PERSON] та [PERSON] при розгляді цивільних справ в інших судах неодноразово зазначали, що мешкають за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у позовній заяві позивачі зазначають адресу свого фактичного проживання та листування саме [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] була зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить батькам відповідача. Посилання позивачів на оплату комунальних послуг та утримання, ремонт спірної квартири, не можуть бути прийняті судом, оскільки в порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували вказане. Натомість судом вбачається, що у спірній квартирі станом на січень 2021 року наявна заборгованість в розмірі 28037 грн. Доказів на спростування вказаного позивачами надано не було. Судом вбачається, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28.05.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Сторони не оспорювали, що спільно не проживають, відповідач має іншу родину. Отже, на підставі встановлених судом обставин і досліджених доказів достовірно встановлено, що позивачі фактично не були зареєстровані в спірній квартирі, мають інше постійне місце проживання, [PERSON] та [PERSON] мають у власності інше житлове приміщення, не є членами сім`ї власника квартири, не несли витрат на утримання житла, а отже в силу положень ст.ст. 64,65 ЖК за ними не може бути визнано право користування квартирою [ADDRESS] . Посилання позивачів на вселення та проживання як членів сім*ї власника у 2003 році не підтверджується належними та допустимим доказами, а єдине посилання на письмову вимогу про виселення не може бути належним доказом проживання на законних підставах. Також, надані до суду довідки про відвідування дитячого садку та шкільного закладу в м. Харкові не свідчить про проживання позивачів саме в спірній квартирі по [ADDRESS] . Судом враховані і пояснення відповідача про те, що інколи тимчасово позивачі мешкали в цій квартирі, однак це не було постійно та з дозволу власника, заперечуючи проти доводів позовної заяви. Також, за поясненнями відповідача, позивачі самостійно виселились зі спірної квартири ще до письмової вимоги, що свідчить про їх добровільне залишення квартири. Доводи в позові позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення 01.02.2021 невідомими особами також не підтверджується належними та допустимими доказами, оскільки лише наявність звернення до поліції про конфлікт між колишніми подружжя та відсутність результатів даного звернення і інших доказів щодо неправомірної поведінки відповідача з приводу виселення не може свідчити про примусове виселення. За таких обставин, дослідивши всі докази, надані сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень, враховуючі ті обставини, що всі позивачі мають інше місце реєстрації, ніж спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , ніколи не були зареєстровані за спірною адресою, добровільно звільнили дане приміщення, де мешкали тимчасово, мають інше власне майно за іншою адресою, без порушень права користування жилим приміщенням, в тому числі і порушень права дитини на проживання, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, за недоведеністю. Також, не є обґрунтованими та правомірними вимоги про визнання недійсним договору дарування від 21.02.2021 року, за тих обставин, які вказані у позові. У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року). ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на дотриманні при розгляді справ принципу "пропорційності" як невід`ємної складової та інструменту верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Також, суд враховує, що позивачі просять суд надати їм право на вселення в квартиру, яка є власністю [PERSON] відповідно до договору дарування від 22.02.2021 року, членами сім`ї якого вони не є і це може призвести до порушення його права на користування житлом. Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України. Стороною відповідача надано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: dismissed