Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що [PERSON] , яка не є громадянкою України, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1083, виданого 21 червня 2019 року Бучанською міською державною нотаріальною конторою Київської області, набула право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер 3221082500:04:003:0208, площею 0,0508 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] . Право власності на зазначену земельну ділянку [PERSON] зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 червня 2019 року. Однак, [PERSON] , яка не є громадянкою України, всупереч вимог чинного законодавства впродовж року після набуття права власності на вказану земельну ділянку не відчужила її, а тому є підстави для її конфіскації у власність держави. Враховуючи виявлені порушення, Головному управлінню Держгеокадастру у м. Києві та Київській області було надіслано лист № 53-6301вих-23 від 03 серпня 2023 року з вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку. Разом з цим, уповноваженим державою органом заходи щодо конфіскації земельних ділянок не вжито та повідомлено листом № 10-10-0.62-7226/2-23 від 09 серпня 2023 року про відсутність коштів на сплату судового збору як причину невжиття заходів, що дає підстави прокурору вживати заходи представництва інтересів держави в суді. Позивач вважає, що [PERSON] порушила визначену ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України, процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужила її упродовж року після набуття права власності, продовжуючи безперешкодне використання спірної земельної ділянки на території України. Враховуючи вказані обставини, просив конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області земельну ділянку [PERSON] кадастровий номер 3221082500:04:003:0208, площею 0,0508 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва (номер запису на право власності 32096513, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1856976732210), яка знаходиться на території [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 вересня 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 листопада 2023 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду. 07 лютого 2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Савченко Т.В. надійшов відзив, відповідно до якого сторона відповідача категорично заперечувала проти позовної заяви, вважає її безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08 серпня 2023 року вбачається, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221082500:04:003:0208 зареєстровано за [PERSON] , яка є громадянкою РФ, 21 червня 2019 року, а тому з цього часу Головному управлінню Держгеокадастру у м. Києві та Київській області було відомо про набуття іноземним громадянином права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення. У зв`язку з не відчуженням відповідачем земельної ділянки протягом року з дати набуття права власності, строк позовної давності розпочався для ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 22 червня 2020 року, а завершився 23 червня 2023 року, тоді як позов про конфіскацію земельної ділянки подано до суду прокурором лише 07 вересня 2023 року, тобто з порушенням строку позовної давності, та не надав жодних доказів неможливості звернення до суду з вказаним позовом у межах визначеного законодавством строку. Крім того зазначено, що всупереч вимогам чинного законодавства України позивачем пред`явлено вимогу про фактичну конфіскацію у [PERSON] земельної ділянки з передачею її у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, без зазначення механізму подальшого продажу земельної ділянки на прилюдних торгах і, як наслідок, відсутності відшкодування вартості майна відповідачу, що є порушенням прав останньої. Враховуючи наведені обставини, просила відмовити в задоволенні позовних вимог про конфіскацію земельної ділянки в повному обсязі. \~ \~ \~ \~06 березня 2024 року прокурор подав відповідь на відзив, в якому вказував на незаконність перебування у власності відповідача, яка є іноземною громадянкою, спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення, оскільки відповідач не відчужила її упродовж року після набуття права власності на цю земельну ділянку. Зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області планові та позапланові перевірки не проводились, в реєстрації речового права на спірну земельну ділянку за відповідачем ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області участі не брало, у останнього відсутні обов`язки щодо постійного проведення звірок даних державних інформаційних систем, а про наявність факту порушення законодавства при використанні відповідачем спірної земельної ділянки ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області стало відомо лише з листа Бучанської окружної прокуратури від 03 серпня 2023 року. З огляду на викладене вважає, що строк позовної давності не пропущено. У судовому засіданні прокурор [PERSON] позов підтримала, посилаючись на викладені в ньому доводи, та просила його задовольнити. Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області свого представника в судове засідання не направило, просило розглянути справу без його участі, позов підтримало та просило його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Савченко Т.В. позов не визнала, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 червня 2019 року державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л.М., [PERSON] набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 3221082500:04:003:0208, площею 0,0508 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-24, 25, 26-27). Право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] зареєструвала 21 червня 2019 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 342052879 від 08 серпня 2023 року. Відповідно до відомостей, зазначених у даній інформаційній довідці, [PERSON] є громадянкою Російської Федерації (а.с. 18-19). Згідно з інформацією, наданою Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, громадянка РФ [PERSON] , [INFO] , отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», та документована посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] від 07 грудня 2005 року, зареєстрована з 06 вересня 2019 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Бучанська окружна прокуратура Київської області направила до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області лист № 53-6301вих-23 від 03 серпня 2023 року з вимогою вжити заходи щодо усунення виявлених порушень, у тому числі в судовому порядку (а.с. 36-39). Відповідно до листа № 10-10-0.62-7226/2-23 від 09 серпня 2023 року, Головне управління Держгеокадасту у м. Києві та Київській області повідомило про відсутність коштів на сплату судового збору як причину невжиття заходів щодо конфіскації земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 40-42). Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або не належним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За змістом статей 13 і 14\~Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відповідно до ст.\~1\~Земельного кодексу\~України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною держави. Частиною п`ятою статті 22\~Земельного кодексу\~України встановлено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до ч. 2 ст.\~81\~Земельного кодексу\~України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. За змістом ч. 3 ст.\~81\~Земельного кодексу\~України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України). Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Пунктом «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України встановлено, що однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. За змістом ч. 1 і 2 ст. 153 Земельного кодексу України власник не\~може бути\~позбавлений права\~власності на\~земельну ділянку,\~крім випадків,\~передбачених цим\~Кодексом та\~іншими законами\~України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Згідно з вимогами п. 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України однією з підстав припинення права власності є конфіскація. Якщо з\~підстав,\~що не\~були заборонені\~законом,\~особа набула\~право власності\~на майно,\~яке за\~законом,\~який був\~прийнятий пізніше,\~не може\~їй належати,\~це майно\~має бути\~відчужене власником\~протягом строку,\~встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна (ч. 1 ст. 348 Цивільного кодексу України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. У правовому висновку, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-92 цс13, Верховний Суд України вказав, що основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Як визначено вище, питання набуття у власність землі в Україні врегульоване нормами Земельного кодексу України; процедура набуття у власність землі іноземцями, а також обмеження, які з цим пов`язані, також чітко визначені даним законодавчим актом, тобто втручання є законним. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Суспільний інтерес в даному випадку проявляється в тому, що земля є власністю Українського народу, землі сільськогосподарського призначення не можуть бути у власності іноземців, що покликане інтересами національної безпеки. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. У даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власниці земельної ділянки, оскільки остання мала достатньо часу для виконання свого обов`язку, однак дотепер земельну ділянку не відчужила, що порушує вимоги земельного законодавства України та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. Враховуючи викладене, оскільки [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, впродовж року після набуття права власності на земельну ділянку з 21 червня 2019 року по даний час не відчужила її, то суд, задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне конфіскувати належну відповідачу на праві приватної власності земельну ділянку у власність держави. 01 липня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» від 31 березня 2020 року № 552-ІХ, яким передбачений механізм реалізації земель сільськогосподарського призначення. При вирішенні питання щодо застосування судом строків позовної давності судом враховується наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається із одного й того самого моменту, коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її прав або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що про наявність факту порушення законодавства при використанні відповідачем спірної земельної ділянки ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області стало відомо з листа Бучанської окружної прокуратури від 03 серпня 2023 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області раніше стало відомо про порушене право, а тому строк позовної давності не пропущений. Також слід звернути увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року, карантин на всій території України встановлено з 12 березня 2020 року, дію якого було закінчено 01 липня 2023 року. Крім того, Законом України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», який набрав законної сили 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який у подальшому продовжено до 13 травня 2024 року включно. З огляду на зазначене суд вважає, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом у межах строку позовної давності, а тому вимоги відповідача щодо застосування строків позовної давності задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2\~684 гривні.

Outcome: approved