Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

До Приморського районного суду м.Одеси 29.08.2023 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Управління Державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султанівна, в якому позивачка просила витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , якою остання незаконно володіє. В обґрунтування позову зазначено, що рідна тітка позивачки - [PERSON] ( [PERSON] ) 1930 року народження, яка померла в грудні 2020 року була власником квартири [ADDRESS] . Позивачка вказує, що дана нерухомість шахрайським шляхом стала належати [PERSON] , яка нібито стала її власником на підставі договору купівлі- продажу, серія та номер 949/99, виданому 23.09.1999 року, видавник: Одеська Нова Біржа, зареєстрована в Реєстрі права власності на нерухоме майно 29.Х.1999 року, номер запису: 232 пр. стор. 19р № 105. 23.01.2021 року на підставі виготовлених завідомо підроблених документів, які містили завідомо неправдиві відомості щодо права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання їх державному реєстратору з метою вчинення незаконних реєстраційних дій, відбулось відчуження вказаної квартири, та згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, у вказаному реєстрі за діючим Законодавством з`явився перший запис про те, що квартира площею 53.5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 770, виданий 23.01.2021 (видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С.) та на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56279121 від 23.01.2021, приватним нотаріусом Одеського міського округу Омаровою Віолеттою Султанівною - передана у власність [PERSON] . Виходячи з вищевикладеного, позивачка звертається до суду з позовною вимогою відповідно до якої просить суд витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , якою остання незаконно володіє. Матеріали позову суддя отримала 30.08.2023 року. Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 224383 від 12.09.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.09.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засіданні на 16.10.2023 року. У підготовчому засіданні 16.10.2023 року була присутня представник [PERSON] адвокат Дроздова А.С., інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, представник Управління Державної реєстрації ЮД ОМР на адресу суду поштою надала клопотання, в якому просила справу розглядати за відсутністю представника третьої особи. Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 20.11.2023 року у зв`язку з неявкою відповідачки, 3-ої особи, та для їх належного сповіщення. 15.11.2023 року представник [PERSON] адвокат Дроздова А.С. надала суду клопотання, в якому просила витребувати у нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Чорної С.Г. копію спадкової справи № 482Б/2021, заведеної після смерті у грудні 2020 року [PERSON] , 1930 року народження. У підготовче засідання призначене на 20.11.2023 року з`явилася представник [PERSON] адвокат Дроздова А.С., просила витребувати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , та просила долучити до матеріалів справи копію рішення суду від 01.11.2023 року. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Заяв, клопотань щодо розгляду справи за їх відсутністю суду не було надано. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачки, приєднано до матеріалів справи копію рішення суду від 01.11.2023 року, розгляд справи відкладено на 15.01.2024 року, у зв`язку з неявкою відповідачів та з метою витребування копії спадкової справи відносно [PERSON] . Ухвалою суду від 20.11.2023 року витребувано у нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Чорної Світлани Георгіївни належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи № 482Б/2021 до майна померлої у грудні 2020 року [PERSON] , 1930 року народження (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 30.12.2020 року, актовий запис № 13967. 09.01.2024 року на виконання ухвали суду від 20.11.2023 року від нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Чорної С.Г. на адресу суду надійшла копія спадкової справи № 482Б/2021 до майна померлої у грудні 2020 року [PERSON] , яка померла у грудні 2020 року. 15.01.2024 року представник [PERSON] адвокат Дроздова А.С. через канцелярію суду надала заяву, якою просила долучити до матеріалів справи копії інвентаризаційно-реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . У підготовчому засіданні 15.01.2024 року була присутня представник [PERSON] адвокат Дроздова А.С., позов підтримала, зазначивши, що усі докази по справі надані, не заперечувала проти закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, 04.01.2024 року приватний нотаріус ОМНО Омарова В.С. на адресу суду поштою надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутністю. Ухвалою суду від 15.01.2024 року по справі закрито провадження та справу призначено до розгляду по суті на 05.03.2024 року. У судове засідання 05.03.2024 року з`явилася представник позивачки-адвокат Дроздова А.С. Інші учасники\~справи у\~судове засідання\~не з`явилися,\~про час,\~дату та\~місце судового\~розгляду були\~повідомлені належним\~чином,\~приватний нотаріус\~ОМНО Омарова\~В.С.\~надала заяву,\~в якій\~просила справу\~розглядати за\~її відсутністю. Представник Управління Державної реєстрації ЮД ОМР надала клопотання, в якому просила справу розглядати за відсутністю представника третьої особи. Представник позивачки-адвокат Дроздова А.С. зазначила, що спірна квартира згідно довідки БТІ належить [PERSON] , яка померла в грудні 2020 року, спадкоємцем є позивачка, яка надала відповідну заяву про прийняття спадщини. Однак через махінації спірна квартира була зареєстрована за [PERSON] , а тому існують перешкоди у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину. Було порушено кримінальну справу щодо відповідачки та приватного нотаріуса, тобто усі документи є підроблені, атому просить позов задовольнити та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Розгляд справи відкладено на 30.04.2024 року з метою повторного виклику відповідачки. У судове засідання 30.04.2024 року сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином. Від представника позивачки-адвоката Дроздової А.С. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного рішенням. В матеріалах справи наявні заяви від приватного нотаріуса ОМНО Омарової В.С. та представника Управління Державної реєстрації ЮД ОМР про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка [PERSON] про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, відзив суду не надала. Заяв по суті справи також відповідачкою не було надано. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторони позивачки, приходить до наступного висновку. Судом встановлено,\~що [PERSON] ( [PERSON] ) 1930 року народження була власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 53,5 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на майно від 24.07.1997 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеського міської ради народних депутатів (а.с. 38) Тобто, права, зареєстровані до 1 січня 2013 року, залишаються дійсними. Повторно їх реєструвати в Державному реєстрі прав не потрібно. Але, у випадку відчуження об`єкта нерухомості, вся інформація про таку реєстрацію повинна бути перенесена (внесена) до Державного реєстру прав, для синхронізації баз даних. Якщо людина володіє, до прикладу, квартирою з 1990-х років, то вона володіє нею і надалі. Запровадження електронної бази не означає, що людина, яка отримала право власності на майно до 2013 року, не є власником цього майна. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилось Бюро технічної інвентаризації (надалі - БТІ) із видачою про це документів (Витягів) або проставлянням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Тобто якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є Витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому Реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно держава визнає право власності на таке майно. При бажанні для більшої певності можна зареєструвати таке право власності ще і в новому Державному реєстрі прав. З копії спадкової справи до майна померлої у грудні 2020 року [PERSON] , заведеної 28.09.2021 року, [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини до Приморського державної нотаріальної контори у місті Одеса на підставі ст. 1266 ч. 3 ЦК України, оскільки є спадкоємцем другої черги спадкування за правом представлення, а саме племінницею померлої зі сторони матері. Даний факт підтверджується наступними документами: довідкою про реєстрацію народження [PERSON] / [PERSON] / 26 жовтня 1930 року в Рушонської волості, [PERSON] , Латвія, батьки якої були: [PERSON] , латиш, громадянин [PERSON] , [PERSON] , латишка, громадянка [PERSON] . (а.с. 23). [PERSON] 1930 р.н. отримала нове прізвище після реєстрації шлюбу 28 грудня 1958 року з [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію шлюбу, укладеного 28 грудня у м. Рига за № А-2587. (а.с. 25) Дочкою [PERSON] була [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 27 лютого 1948 р.). (а.с. 28) Спадкоємиця [PERSON] народилась [INFO] в Прейльському Краї, Латвія, мати якої була [PERSON] (підтверджено свідоцтвом про народження (повторне) серії [NUMBER] від 20 серпня 1993 року). (а.с. 30-31) Таким чином [PERSON] 1930 р.н. і [PERSON] 1927 р.н. - рідні сестри, а спадкодавець [PERSON] 1930 р.н. - рідна тітка спадкоємиці - [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у мсті Одеса Чорної С.Г. від 05.10.2021 року позивачці було відмовлено у прийняті спадщини у зв`язку пропуском строку шість місяців. (а.с. 37) Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2021 року по справі № 522/20733/21 позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволені. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої у грудні місяці [INFO] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 13967, від 30 грудня 2020 року, тривалістю у три місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. (а.с. 94-95) Інших спадкоємці відсутні. Відповідно до Договору № 943/99 купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер 949/99, виданому 23.09.1999 року, видавник: Одеська Нова Біржа, зареєстрована в Реєстрі права власності на нерухоме майно 29.Х.1999 р., номер запису: 232 пр. стор. 19р № 105 [PERSON] продала, а [PERSON] придбала вказану квартиру. У грудні 2020 року [PERSON] померла у віці 90 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30.12.2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 13967. (а.с. 15). 23.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровано в реєстрі за № 770 (а.с. 13) та на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56279121 від 23.01.2021, приватним нотаріусом Одеського міського округу Омаровою Віолеттою Султанівною - передана у власність [PERSON] . Приморським РВ УМВД України в місті Одеса за заявою [PERSON] було відкрито кримінальне провадження 21.09.2021 року за № 12021162510001238 за ст. 190 ч. 3 КК України. (а.с. 39). Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2021 року було задоволено клопотання старшого слідчого СВ № 2 ОРУ № 1 ГУНП в Одеській області та накладено арешт, заборонивши відчуження, розпорядження та користування, заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - квартири, площею 53.5 кв.м, реєстраційний номер 2275165251101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить [PERSON] . (а.с. 10-12) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.11.2023 року по справі № 522/4008/22 у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султанівна про відміну правочину, а саме договору купівлі-продажу від 23.01.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Вищевказане рішення обґрунтовано тим, що визнання договору купівлі-продажу від 23.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним не дозволить позивачу отримати вказану квартиру в порядку спадкування, а отже не призведе до поновлення порушеного права позивача. Таким чином суд прийшов до висновку, що оспорюваним правочином права та інтереси позивачки не порушені, тобто позивачем обрано неналежний спосіб захисту. (а.с. 65-69) Так, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судом вбачається, що позивачка є спадкоємицею та має право на спадщину згідно чинного законодавства. Позивачка вказує, що правочин вчинений по договору купівлі-продажу від 23.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., є недійсним, оскільки він укладений на підставі завідомо підроблених документів, які містили завідомо неправдиві відомості щодо права власності на квартиру. Таким чином вбачається, шо померла не вчиняла договір відчуження своєї кватири [PERSON] , та як наслідок [PERSON] не мала права відчужувати дану квартиру [PERSON] . Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Статтею 16 Цивільного кодексу, положення якої кореспондуються з нормами ст. 5 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, по захист якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Частина перша статті 15\~ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Одним із способів захисту права власника є витребування майна із чужого незаконного володіння. Згідно з вимогами статті 328\~ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦПК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої зазначеної статті у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Суд звертає увагу, що за юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії\~ефективного\~поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002). Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що позивачка має право як спадкоємець на отримання спадщини після смерті [PERSON] у вигляді квартири, проте позбавлена такої можливості у зв`язку зі незаконними правочинами. Таким чином позивачка має право на витребування спадкового майна на свою корить. Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах та їх захист компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння відповідачами майном, суд також виходить з наступного. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня\~\~\~\~\~\~ 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Таким чином, суд вважає, що позивачкою доведені та обґрунтовані належним чином вимоги щодо порушення [PERSON] прав позивачки як законного власника квартири [ADDRESS] відповідно до норм ст.ст. 319, 388, 1266 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, тому таке втручання є пропорційним, та буде справедливим балансом повернення такої власності позивачці Виходячи з викладеного вимога про витребування майна піддягає задоволенню. Вимога [PERSON] про витребування майна шляхом зняття\~прав власності з Реєстру\~нерухомого майна\~Управління державної\~реєстрації юридичного\~департаменту ОМР не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції станом на час розгляду справи, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21)). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Таким чином, у зв`язку з витребуванням спірної квартири, судове рішення є таким, що передбачає внесення відповідного запису про припинення прав за [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому є підставою для державної реєстрації припинення прав [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а тому вимога про витребування майна шляхом зняття прав власності з Реєстру нерухомого майна Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР не підлягає задоволенню. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial