Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із позовом, в якому просить суд визнати об`єктами спільної сумісної власності його та [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] (номер об`єкта в РПВН 16915695, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1342744712110) та нежитлове приміщення, загальною площею 74,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 912166812110), а також поділити спільне майно подружжя, визнавши за ним право власності на вказане вище нежитлове приміщення, залишивши при цьому у власності [PERSON] вказану вище трикімнатну квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 31 липня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.12.2020 року було розірвано. Під час їхнього з відповідачем зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано наступне нерухоме майно: 05 вересня 2017 року - трикімнатна квартира [ADDRESS] та 18 вересня 2017 року - нежитлове приміщення, загальною площею 74,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . Так, на даний час угоди про добровільний поділ спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача, а в разі неявки відповідача ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не надала. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 31 липня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.12.2020 року було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2017 року, тобто у період зареєстрованого шлюбу сторін у справі, було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , право власності на яку згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Згідно п. 9 вказаного договору купівлі-продажу квартири, квартира набувалась покупцем за згодою чоловіка [PERSON] , який надав відповідну заяву, справжність підпису на якій було засвідчено 05 вересня 2017 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. за реєстровим №1016. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2017 року, тобто у період зареєстрованого шлюбу сторін у справі, було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка надалі була переведена у нежитлове приміщення та право власності на яке згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Згідно п. 3.5 вказаного договору купівлі-продажу квартири, квартира набувалась покупцем за згодою чоловіка [PERSON] , який надав відповідну заяву, справжність підпису на якій було засвідчено 18 вересня 2017 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. за реєстровим №1447. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у\~статті 57 СК України. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ч.ч.\~2,\~3\~ст.\~70\~СК України\~при вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, за встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки право власності на спірне нерухоме майно було набуте під час перебування сторонами у справі у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, судом не встановлено ніякої домовленості між сторонами або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності у вигляді вказаного нерухомого майна, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у спірному майні. Згідно ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Отже, зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що згідно наданих позивачем висновків про вартість майна, спірні об`єкти нерухомого майна мають приблизно рівнозначну вартість, позаяк ринкова вартість спірної квартири, право власності на яку позивач просить залишити за відповідачем, станом на 02 лютого 2023 року без ПДВ становить 547662 грн., а ринкова вартість спірного нежитлового приміщення, право власності на яке позивач просить визнати за ним, станом на 02 лютого 2023 року без ПДВ становить 547575 грн., суд погоджується із запропонованим позивачем у позовній заяві варіантом поділу спірного майна подружжя, враховуючи при цьому також відсутність заперечень зі сторони відповідача та наявність клопотання позивача не вирішувати питання про компенсацію [PERSON] на користь позивача різниці у вартості її частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 87 грн. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на характер спору, відсутність вимог про компенсацію понесених позивачем судових витрат, на підставі\~ст. 141 ЦПК України,\~суд вважає за можливе залишити їх за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved