Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації, та просить: -визнати недійсним договір дарування квартири від 03.02.2021 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального кругу Куртєвою Х.І., реєстровий №161, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282436251101, номер запису про право власності: 40380327, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; -скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282436251101, номер запису про право власності: 40380327. В обґрунтування позову, позивач [PERSON] зазначає, що на підставі договору дарування квартири від 03.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куртєвою Х.І., реєстровий №161, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282436251101, номер запису про право власності: 40380327, вона, як дарувальник, передала безоплатно у власність відповідачу [PERSON] , своєму сину, як обдарованому, квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на недійсність наведеного договору, оскільки в силу свого похилого віку вона має захворювання, потребувала постійного догляду та сторонньої допомоги, підписуючи у нотаріуса договір, вважала що підписує договір довічного утримання, згідно якого син буде її доглядати. Згодом, відносини між позивачкою та відповідачем погіршились, відповідач припинив піклуватись про матір, почав виносити з квартири речі, та саму позивачку почав виганяти з квартири. Після виникнення вказаних обставин, позивач не змогла знайти правовстановлюючих документів на свою квартиру, та звернувшись до нотаріуса дізналась, що квартира вже їй не належить. Позивач вважає, що при укладенні зазначеного договору дарування, мала місце помилка та неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Далеко К.О. від 01.06.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 01.06.2022 року: заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 01.06.2022 року: витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Куртєвої Х.І. належним чином завірену копію договору дарування квартири від 03.02.2021 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куртєвою Х.І., реєстраційний номер 161, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2282436251101, номер запису про право власності: 40380327, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: у зв`язку із відсутністю доказів повідомлення про розгляд справи відповідача; у зв`язку із неявкою відповідача, у зв`язку із клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із закриттям підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті; у зв`язку із допитом свідків. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання 25.04.2024 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Суд зазначає, що сторони приймали участь у попередніх судових засіданнях. Позивач [PERSON] приймала участь у трьох судових засіданнях особисто. У судовому засіданні 15.06.2023 року позивач [PERSON] зазначила, що не пам`ятає, щоб укладала договір дарування квартири від 03.02.2021 року та дарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] сину. За вищевказаною адресою знаходить офіс. На договорі вона підпис не ставила. Чи їздила вона до нотаріуса, не пам`ятає. У судовому засіданні 27.07.2023 року [PERSON] зазначила, що проживає з онуком, більше 5-ти років. Підпис на договорі дарування квартири від 03.02.2021 року схожий на її підпис, як вона їздили до нотаріуса, не пам`ятає. До суду вона звернулась, щоб повернути офіс. В офісі була досить давно. Син [PERSON] її обманув, вона не зрозуміли, що підписує договір дарування, а вважала, що підписує документ на отримання грошей за оренду офісу. Договір укладали в нотаріальній конторі. Вона вважала, що нотаріус запитує, чи згодна вона підписати документ, на отримання сином грошових коштів за офіс. Вона просила сина, щоб він за оренду офісу отримував грошові кошти. Нотаріус сказала, що це договір на отримання ним грошових коштів за оренду. Підпис на договорі дарування квартири від 03.02.2021 року їй належить. Раніше син [PERSON] проживав з нею, потім стався скандал між сином та онуком, і онук почав виганяти сина, тобто свого батька, з квартири. Син забрав телевізор, всі документи, та виїхав з квартири. Десь через пів року, вона оформлювала нові документи, та дізналась про існування договору дарування, від онука. У сина з онуком погані відносини, син забрав гроші у онука та не віддав. Онук наразі піклується за неї, вона на повному утриманні онука. Син [PERSON] отримує грошові кошти за оренду офісу, а їй не приділяє жодної уваги. Коли вона підписувала договір дарування, то син говорив, що буде за неї доглядати. У судовому засіданні 30.11.2023 року [PERSON] зазначила, що у нотаріуса напевно була. Договір дарування вона не підписувала, оскільки вважала що підписує інший документ. Вона не пам`ятає, щоб нотаріус їй роз`яснила, що вона підписує саме договір дарування. Вона не розуміла, що дарувала, їй не роз`яснили що це договір дарування. Вона вважала, що підписує договір на отримання сином грошових коштів, так їй син пояснював. Дарувати вона не могла. Син забрав у неї всі документи. Раніше з сином були нормальні відносини, наразі ні. У серпні 2023 року син приходив, говорив що прийшов щоб відібрати офіс. Син намагався домовитись. Вона не знала, що дарувала. Позивач відповіла, що нею не маніпулюють, вони з чоловіком купували спірний офіс для дружини сина, відповідача по даній справі, однак дружина відповідача померла. Квартира на [ADDRESS] належить онуку Стасу, позивач подарувала онуку цю квартиру, також позивач зробила на онука заповіт на все майно. [PERSON] гроші за квартиру на [ADDRESS] не платив, онук говорив, що буде піклуватися та утримувати її, допомагати. Підпис на договорі дарування їй належить. Позов до суду позивач подавала, позов їй допомагав подавати адвокат. Представник позивача - адвокат Левіт В.С., з`явившись до судового засідання, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , з`явившись до судового засідання, позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, пояснив, що відповідач проживав з матір`ю приблизно півтора роки, з`їхав роки два назад, коли посварився із сином. Коли повернувся через два дні до квартири, то побачив що відкритий його сейф. Відповідач запропонував матері, позивачу по даній справі, поділити майно, так щоб відповідачу залишилась квартира на [ADDRESS] , його сину, квартира на [ADDRESS] . Вона погодилась, і так вирішили. Відповідач зібрав кошти, для посвідчення угоди, і поїхали до нотаріуса. Вони приїхали на вул. Карла Маркса, до нотаріуса, до цього відповідач домовився із нотаріусом, щодо угоди, та позивачка підписала договір дарування. Позивач розуміла, що підписує саме договір дарування. Гроші за оренду офісу на вул. Заболотного академіка, до укладення договору дарування, отримував відповідач. Після того як він став власником квартири, продовжував отримувати грошові кошти за оренду офісу. Нотаріус зачитувала вголос позивачці договір дарування, перед тим як вона його підписала. Позивачка погано читала, тому сказала нотаріусу, що не все зрозуміла, і нотаріус зачитала вголос договір дарування, перекладала договір, щоб матір зрозуміла. Психологічного або фізичного впливу на позивачку відповідач не здійснював. Наразі його син чинити перешкоди у наданні допомоги матері, позивачу по даній справі. Розмови між позивачем та відповідачем з приводу того, що вона подарує його квартиру на [ADDRESS] , а він буде за нею доглядати, між ними не було. Відповідач підтвердив приналежність саме його голоса на аудіозаписі, який був наданий стороною позивача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дударенко С.В., з`явившись до судового засідання, просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що докази і підстави визнання недійсним договору дарування - відсутні. [PERSON] перешкоджає відповідачу у наданні допомоги позивачу. До поліції відповідач не звертався, оскільки намагався мирним шляхом врегулювати спір. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснив, що позивачка по справі є його бабусею, а відповідач батьком. У батька були документи позивачки, він їх без її згоди забрав. З 2016 по 2019 рік свідок проживав з позивачем, потім пішов у море, його не було 11 місяців, в цей період часу з позивачем проживав відповідач. Відповідач не здійснював належний догляд за позивачем. З відповідачем у свідка наразі неприязні відносини. Відповідач морально здійснював тиск на позивачку. Зі слів сусідів, свідок знає, що відповідач погано відносився до позивачки, поки свідок був в рейсі. Відповідач забрав всі документи позивачки, які потім прийшлось поновлювати. Коли поновлювали документи, свідок дізнався, що офіс за адресою вул. Заболотного академіка вже не належить позивачці, та повідомив їй про це. Позивачка вважала, що відповідач буде здійснювати управління офісом, та не знала що здійснила його дарування. У позивачки два місяця тому був інфаркт, після його свідок здійснював перешкоди відповідачу у спілкуванні із позивачкою, щоб їй не стало гірше. Наразі свідок проживає із позивачкою. 28.08.2023 року відповідач був незадоволений, оскільки свідок не повідомив йому, що позивачка в лікарні. Свідок не пустив відповідача до позивачки лише після операції. Коли свідок повідомив позивачці, що вона уклала саме договір дарування, то вона здивувалася, зазначила що вона щось підписувала, однак вважала що відповідач буде здійснювати лише управління офісом. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснила, що являється дружиною онука позивачки, [PERSON] . У 2021 році вони ще не проживали із позивачкою, однак вона просила допомоги у догляді за нею. У березні 2022 року стався конфлікт. Позивачка просила купити їй ліки, тому свідок разом із чоловіком, який являється онуком позивачки, прийшли до неї, та побачили в квартирі, в якій перебувала позивачка, що дружина відповідача [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ображала працівника соціальної служби. Потім, відповідач почав виганяти свідка та свого сина [PERSON] з квартири, після чого відповідач [PERSON] поїхав сам з квартири. Свідок та її чоловік [PERSON] вирішили забрати позивачку до себе, в свою квартиру. Відповідач погрожував позивачці, здійснював на неї вплив. Наступного дня вони встановили, що [PERSON] виніс з квартири всі документи позивачки. Вони вирішили переїхати до позивачки в квартиру, та проживати з нею. Почали проживати із позивачкою, просили щоб відповідач повернув її документи, однак він погрожував, документи не віддавав, з приводу чого вони зверталися до дільничного. Вони зробили позивачці нові документи, після чого зрозуміли, що квартира на вул. Заболотного академіка їй більше не належить, коли запитали у позивачки, то вона сказала, що якісь документи підписувала. Відповідач обіцяв, що буде доглядати за нею, і вона підписала ці документи, вона не розуміла що саме підписує. Позивачка пояснила, що нічого не дарувала відповідачу, він обіцяв приносити їй гроші за оренду офісу, та здійснювати догляд, утримувати, вона вважала що підписує інші документи. Відповідач здійснює тиск на позивачку. Відповідачу не перешкоджали у спілкуванні із позивачкою, до останнього разу, коли її стан погіршився. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснила, що являється працівником Центру соціальних служб. Після початку військових дій в країні, вона почала займатися роздачою гарячих обідів всім, хто цього потребує. [PERSON] , сусідка позивачки, повідомила, що позивачці потрібна допомога. Свідок прийшла до неї додому, позивачка була тривожна, перелякана, вона почала спілкуватися із нею, як в розмову почала втручатися жінка відповідача [PERSON] , яка почала погрожувати свідку, на позивачку бурно реагувала, здійснювала моральний тиск. Вона покликала відповідача [PERSON] , який почав погрожувати свідку, що натравить собак, його дружина [PERSON] штовхнула свідка. Свідок розуміла, що позивачка в небезпеці, та викликала поліцію, відповідач їй погрожував, що витягне зброю, однак коли приїхала поліція, повідомив що він нічого не робив. В квартирі також був [PERSON] (онук позивачки) та його дружина. Ця ситуація не залишила свідка байдужою. Пізніше, свідок телефонувала [PERSON] , приходила до позивачки в цю квартиру, та побачила що відповідач виніс всі речі. Позивачка розповідала, що відповідач погано до неї відносився, забирав пенсію, у неї не було документів, тому свідок не змогла взяти її на облік, для надання соціальної допомоги. Також, позивачка розповідала, що її син [PERSON] обманним шляхом забрав її документи, а також дав їй для підпису документи, за які вона не знала, так вона вважала що підписує договір утримання, він обіцяв, що буде її утримувати. Свідку здавалось, що відповідач застосовував до позивачки не лише моральний вплив, а і фізичний, він закривав її, не давав виходити на вулицю. Позивачка розповідала, що відповідач погрожував, що якщо вона не припинить суд, то він не буде з нею спілкуватися. На запитання представника відповідача, свідок відповідала, що собаки в квартирі позивачки були сірого кольору, та білого - не агресивна. Від відповідача та його дружини було чутно запах алкоголю. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснила, що проживає навпроти, являється сусідкою позивачки. З 2013 року вона знайома із позивачем, відповідачем та [PERSON] , який являється онуком позивачки та сином відповідача. Спочатку позивачка проживала разом із чоловіком. Поведінка відповідача була не гарна, він з ноги відкривав двері до батьків. Після смерті чоловіка, позивачка проживала зі Стасом, онуком, приблизно 5-6 років, потім [PERSON] пішов у рейс, і до позивачки переїхав відповідач [PERSON] . Позивачка не дуже добре проживала із відповідачем, оскільки він пив, дебоширив. Свідок досить часто заходила до позивачки, в квартирі стояв запах спиртних напоїв, було все прокурено. [PERSON] повернувся з рейса, заробив гроші, та залишив їх [PERSON] , щоб він придбав житло - квартиру. Однак, квартиру ніхто не купив. [PERSON] купив собі машину. [PERSON] повернувся з рейса, однак гроші йому не повернули. У [PERSON] була собака, собака [PERSON] - ще була при житті чоловіка позивачки, а [PERSON] завів вівчарку. Коли свідок приносила їжу, то [PERSON] забирав її, та не впускав свідка до квартири, говорив позивачці не виходити з квартири. [PERSON] закривав позивачку в квартирі, вона була зацькована, її садили у кутку, свідок її сфотографувала. Свідок зайшла до квартири, коли був конфлікт із працівником соціальної служби. Дружина відповідача [PERSON] кидалась на [PERSON] - соціального працівника, а [PERSON] при цьому кричав, що випустить собак. Свідок обізнана, що позивачка на онука [PERSON] оформлювала договір або дарування або заповіт. Позивачка розповідала свідку, що [PERSON] їй розповідав, що вона підписує договір довічного утримання, а пізніше дізналися, що це був договір дарування. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 03.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куртєвою Х.І., зареєстровано в реєстрі за №161, [PERSON] безоплатно передала у власність, а її син [PERSON] безоплатно прийняв у власність квартиру під [ADDRESS] , що в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 23,6 кв.м., загальною площею 48,5 кв.м. Звертаючись до суду, у позові [PERSON] вказувала, що спірний договір дарування від 03.02.2021 року вчинений нею під впливом помилки, оскільки вона вважала що підписує договір довічного утримання, згідно якого син, відповідач по справі [PERSON] , буде її доглядати. В підтвердження заявлених позовних вимог, [PERSON] надала суду: -копії заяв [PERSON] та [PERSON] від 06.04.2022 року до т.в.о. начальника відділення поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, стосовно дій [PERSON] : погроз, створення перешкод у русі, зберігання зброї, крадіжки документів; -лист повідомлення Відділення поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 від 20.04.2022 року, адресований [PERSON] , яким підтверджується, що в ході розгляду повідомлення, яке надійшло до спец.лінії 102, з приводу систематичного вчинення правопорушень різного характеру з боку [PERSON] , який при цьому перебував з явними ознаками алкогольного сп`яніння та 28.03.2022 року виніс з квартири за адресою: [ADDRESS] два телевізори, які придбані на спільні кошти сім`ї, інформація була підтверджена. Встановити місцезнаходження [PERSON] не представилось можливим, тому до відділення поліції №2 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області було направлено лист - повідомлення з проханням встановити місце проживання та місце знаходження [PERSON] -виписку за картковим рахунком клієнта [PERSON] за період з 11.04.2021 по 10.04.2021 року, пенсійна картка; -копію консультаційного висновку спеціаліста лікаря Міської клінічної лікарні №1 [PERSON] від 18.03.2019 року, згідно якого [PERSON] встановлено діагноз: Діффузний діосклероз, недостатній АК I ступінь, надано рекомендації; -копію магнітно-резонансної томографії, лікар [PERSON] від 18.12.2018 року, згідно якої зроблено наступний висновок: МР картина лейкоенцефалопатії, вірогідніше, судинного характеру (лейкоареоз). Змішана замістівна гідроцефалія з елементами кортикальної та центральної атрофії речовини мозку. Вогнищеві зміни речовини мозку дистрофічного та постішемічного характеру. Ліпома фалькса. -копію електрокардіографії лікаря [PERSON] , Медичного центру «Одеський лікар» від 03.12.2020 року; -копію довідки КНП «ЦПМСД №10» Одеської міської ради від 01.09.2020 року, лікар [PERSON] , згідно якої [PERSON] перебуває на «Д» обліку з приводу «Церебральний атеросклероз», цукровий діабет, свідомість ясна, орієнтована у просторі та часі; -копію заповіту від 16.05.2022 року [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лутченко А.А.; -копію заповіту від 05.06.2019 року [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лутченко А.А.; -аудіозапис розмов відповідача [PERSON] із [PERSON] , дата створення аудіофайла 11.11.2023 року, на ньому позивач просить відповідача повернути належні їй документи; -аудіозапис розмов відповідача [PERSON] із [PERSON] , дата створення аудіофайла 11.11.2023 року, з приводу повернення документів [PERSON] ; -аудіозапис розмов відповідача [PERSON] із [PERSON] , дата створення аудіофайла 11.11.20203 року, з приводу повернення документів [PERSON] - паспорта, ідентифікаційного коду; Суд виходить із того, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України). Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 299/957/14-ц (провадження № 61-5660св20). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Таке тлумачення статті 229 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2023 року по справі № 127/23145/21, висновки якої враховуються при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». У постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17 (провадження № 61-37599св18) вказано, що «за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного договору дарування з підстав вчинення якого під впливом помилки. При цьому, суди попередніх інстанцій врахували, що договір дарування укладено між матір`ю та дочкою, [PERSON] за життя не зверталася до правоохоронних органів щодо втрати права власності на спірну квартиру або до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним у тому числі у зв`язку з помилкою. Колегія суддів відхиляє доводи [PERSON] про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки право власності [PERSON] на квартиру за спірним договором дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та, як встановлено судами попередніх інстанцій, [PERSON] проживала у спірному житлі. При цьому, проживання [PERSON] після укладання договору у спірній квартирі повністю відповідало пункту 5 договору дарування. Сам по собі факт похилого віку [PERSON] та наявності в неї захворювання не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки». У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте, таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». Подібні висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20. Тлумачення статті 229 ЦК України свідчить, що формально коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок помилки, у статті 229 ЦК України не обмежується. Проте уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Тому тільки особа, яка помилялася, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин. У постанові Верховного суду від 22 березня 2023 року у справі № 676/5578/19 (провадження № 61-8302св21) зазначено, що «Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19 (провадження № 61-3221св23) вказано, що «на відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19). Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку, що позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину [PERSON] та [PERSON] мали намір укласти договір довічного утримання, як і не надано доказів, що останні досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання. Суди правомірно зазначили, що [PERSON] не надала доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину перебувала у такому стані, що потребувала сторонньої допомоги, або була нездатна усвідомити зміст укладеного договору, який їй було роз`яснено нотаріусом. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували, що спірна квартира є її єдиним житлом, відхиляються колегією суддів, оскільки позивач зареєстрована у спірній квартирі та не позбавлена права в подальшому проживати у житловому приміщенні. Таким чином, встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину позивач мала намір укласти саме договір дарування на користь [PERSON] , а не будь-який інший правочин, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення таких правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. У даному випадку, суд прийшов до висновку, що позивачка [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що на момент укладення оспорюваного договору дарування від 03.02.2021 року вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. До доводів позивача [PERSON] з приводу того, що вона не пам`ятає, щоб нотаріус роз`яснила, що вона підписує договір дарування, а вона вважала що підписує договір на отримання відповідачем грошових коштів за оренду офісу, за адресою: [ADDRESS] , суд ставиться критично. Так, [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що нотаріус Куртєва Х.І. зачитувала вголос позивачці договір дарування, перед тим як вона його підписала. Позивачка погано читала, тому сказала нотаріусу, що не все зрозуміла, і нотаріус зачитала вголос договір дарування, перекладала договір, щоб матір зрозуміла. В свою чергу, зі змісту договору дарування від 03.02.2021 року вбачається, що до укладення договору нотаріусом позивача [PERSON] було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем. Також, п. 8 договору дарування від 03.02.2021 року містить положення про те, що [PERSON] та [PERSON] , однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного і не є правочином зловмисним. Одночасно, суд акцентує увагу на тому, що у судовому засіданні позивач [PERSON] спочатку говорила, що на договорі дарування не її підпис, потім зазначила що підпис на договорі схожий на її підпис, а пізніше визнала, що на договорі дарування її підпис. Також, спочатку позивач зазначала, що не пам`ятає, щоб вона їздила до нотаріуса, пізніше зазначила що їздила. При цьому, у судовому засіданні позивач [PERSON] стверджувала, що підписувала у нотаріуса договір за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Надаючи правову оцінку правовій позиції позивача [PERSON] , судом встановлено розбіжності у доводах позивача, зокрема у позові зазначено про те, що укладаючи договір дарування, вона вважала що укладає договір довічного утримання. В свою чергу, у судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що укладаючи договір дарування, вона вважала що укладає документ на отримання її сином, відповідачем по даній справі [PERSON] , грошових коштів за оренду офісу, під яким мала на увазі квартиру [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] ставлячи під сумнів дійсність договору дарування, не визначилась чітко із природою того договору, який мала на увазі, при підписанні договору, що ставить під сумнів достовірність її пояснень. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Зазначені обставини, виходячи із принципу стандарту доказування «поза розумним сумнівом», дають підстави для висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання договору дарування від 03.02.2021 року - недійсним. В свою чергу, допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не були безпосередніми свідками обставин укладення договору дарування - 03.02.2021 року. Наведені свідки здебільшого були свідками взаємовідносин між позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] , свідками конфлікту у 2022 році, тобто через рік після укладення оспорюваного договору дарування. Надані представником позивача - адвокатом Левіт В.С. аудіозаписи, датовані 11.11.2023 року, відтворені у судовому засіданні, так само не містять будь-якої інформації, в підтвердження недійсності договору дарування від 03.02.2021 року, а містять лише розмови між позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] та свідком [PERSON] , з приводу особистих документів [PERSON] , у [PERSON] вимагають їх повернення. З цього приводу суд зазначає, що предметом даного позову не є особисті документи [PERSON] , з приводу відсутності яких позивач та свідок звертались до правоохоронних органів. В свою чергу, подія стосовно того, що зі слів позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] без її згоди забрав з квартири її особисті документи, сталася у 2022 році, після конфлікту, який стався в сім`ї, тобто через рік після укладення договору дарування. Суд зазначає, що наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постанові від 02 серпня 2023 року по справі № 138/246/22, та у постанові від 15 березня 2023 року по справі № 288/1366/21. По даній справі, суд приймає до уваги вік позивача [PERSON] , ставиться з повагою до її віку, разом із тим, надані суду медичні документи, в підтвердження стану здоров`я позивача, також не підтверджують обставин того, що договір дарування від 03.02.2021 року був укладений під впливом помилки. Також судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування від 03.02.2021 року, позивач [PERSON] мала на праві власності інше житло - кв. [ADDRESS] , фактично в квартирі [ADDRESS] не проживала, у судовому засіданні всі сторони визнали, що наведена квартира фактично була передана в оренду, як офісне приміщення. Наразі, позивач [PERSON] проживає разом із онуком в кв. [ADDRESS] . У той же час, Верховний Суд при розгляді подібних спорів, у постанові від 02 серпня 2023 року по справі № 138/246/22 та постанові від 15 березня 2023 року в справі № 288/1366/21 також дійшов наступних висновків, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Суд зазначає, що у справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття позивачем [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, зробленим при розгляді аналогічних спорів, про що зокрема йде мова у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 127/23145/21. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання або договору на отримання відповідачем грошових коштів, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсними в порядку статті 229 ЦК України. З огляду на те що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed