Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ЮНІВЕС», в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму матеріального збитку в розмірі 321\~180,00 грн., вартість проведення експертного дослідження у розмірі 4\~000 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3\~251,80 грн.. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.02.2022 року в місті Харкові на майдані Свободи сталося ДТП за участю застрахованого полісом обов`язкового страхування ЕР/206915105 від 06.11.2020 року (ПрАТ СК «ЮНІВЕС») автомобіля Тойота реєст.номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , та належного позивачу на праві власності авто Тойота реєстр.номер [NUMBER] . Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.07.2022 року [PERSON] визнано винною у ДТП. Для отримання страхового відшкодування та матеріального збитку позивач мав звернутись до страхової компанії, однак наступного дня 24.02.2022 року в Україні розпочались воєнні дії, пов`язані зі збройною агресією росії. Тому позивач не міг довгий час звернутись до страхової компанії з відповідною заявою. Тому він 12.07.2022 року звернувся до СТО та автомобіль було відновлено. Після чого він звернувся до страхової компанії із заявою з питання отримання страхового відшкодування, однак йому було відмовлено через ремонт транспортного засобу. Згідно акту виконаних робіт від 12.07.2022 року за №А357 вартість ремонту склала 321\~180 грн.. Зазначені кошти було сплачено на рахунок СТО. Для підтвердження факту нанесеного матеріального збитку позивач звернувся до незалежного оцінювача ФОП [PERSON] .. Згідно звіту від 18.09.2022 року вартість матеріального збитку складає 375\~571 грн.; вартість проведеного дослідження становить 4000 грн., які було сплачено у повному обсязі. Вважає, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за завдану йому шкоду внаслідок ДТП. Представником відповідача [PERSON] надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 23.02.2022 року о 09 годині 00 хвилин на майдані Свобода 7 у м.Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , яким керувала [PERSON] , та транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На місці ДТП [PERSON] повідомила позивачу, що її цивільно-правова відповідальність застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ЮНІВЕС» за полісом №ЕР-206915105 та за Договором №ПС-0142-ДГО/21/ХВ від 22.11.2021 року. З місця ДТП 23.02.2022 року [PERSON] зателефонувала до страховика та повідомила останньому про вищевказану пригоду та її учасників. Цього ж дня на електронну адресу страхової компанії було направлено відповідачем повідомлення про ДТП, яке було зареєстровано останнім за вхідним №22/02/23. Оригінал вказаного письмового повідомлення отриманий страховиком 28.07.2022 року. За умовами укладеного договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-206915105 від 22.11.2021 року страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, складає 160\~000 грн, франшиза 0,00 грн. Згідно п.п.1.5.1, 1.7.1 пунктів 1.7,1.8 умов Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №ПС-0142-ДГО/21/ХВ від 22.11.2021 року шкода майну третіх осіб внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, страхова сума на один забезпечений ТЗ складає 200\~000 гривень, франшиза не застосовується. Отже загальна сума відповідальності страховика за шкоду, заподіяну [PERSON] під час керування забезпеченим транспортним засобом складає 360\~000 грн.. Зазначає, що позивач проігнорував необхідність звернення до страховика до проведення ремонту пошкодженого транспортного засобу, про що йому неодноразово повідомляла [PERSON] , що врешті стало підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. З огляду на викладене вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки вважає [PERSON] неналежним відповідачем у даній справі. Крім того, позивачем не надано до суду документа, що підтверджує сплату коштів за ремонт транспортного засобу, а також належних та допустимих доказів факту понесення позивачем витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу. Крім того, вказує на недопустимість Звіту спеціаліста, наданого позивачем. Зокрема, зазначає, що на місці ДТП огляд транспортного засобу не проводився, ФОП [PERSON] його також не оглядала, звіт складено по фотографіях, що є порушенням п.5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки огляд об`єкту оцінки експертом, оцінювачем є обов`язковим. Крім того, в звіті не визначено внаслідок якої саме конкретно ДТП заподіяні механічні пошкодження автомобіля. Не зазначено про попередження ФОП [PERSON] про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Також вказує на неможливість ідентифікації транспортного засобу за його реєстраційним номером, оскільки на передній частині транспортного засобу він відсутній. Вважає Звіт спеціаліста неналежним та недопустимим доказом в розумінні ст.102 ЦПК України та п.п.5.1, 5.2 Методики. Також зазначає, що позивач не реалізував своє право на отримання страхового відшкодування від страховика до проведення ремонту свого транспортного засобу. Крім того, страховик після повідомлення страхувальником про ДТП також має здійснювати всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування. При цьому зазначає, що з огляду на принцип добросовісності, якщо потерпілий недобросовісно реалізує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом обов`язки, він маж нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Також вказує, що законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП майну потерпілого. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником відповідача - Приватного акціонерного\~товариства Страхова\~компанія «ЮНІВЕС» подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що визнає обставини ДТП, страхування транспортного засобу [PERSON] , факт звернення позивача до товариства із заявою щодо страхового відшкодування внаслідок ДТП. Разом із цим, за результатом проведеного огляду транспортного засобу встановлено, що його було надано для огляду у відновлювальному стані, що у свою чергу унеможливило встановити пошкодження, завданої внаслідок ДТП, та визначити розмір матеріального збитку, у зв`язку з чим страховиком прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування на підставі п.п 37.1.3 статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхове відшкодування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зазначене рішення вважає законним, оскільки позивачем не виконано обов`язку щодо зберігання пошкодженого майна (транспортного засобу) у такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП. Крім того, наполягає, що відповідальність страховика обмежується страховою сумою у розмірі 130\~000 грн., що відповідає умовам укладеного полісу обов`язкового страхування. Зазначає, що позивачем не доведено факту неможливості звернення до страховика щодо огляду транспортного засобу, тоді як оцінювачу транспортний засіб надавався тричі. Також посилається на відсутність документів в підтвердження здійснення оплати ремонту транспортного засобу. Додана до позовної заяви копія акту виконаних робіт вважає неналежним та недопустимим доказом, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, не містить посилання на правову підставу надання послуг, підпису замовника, що в свою чергу не підтверджує факту прийняття позивачем визначених в акті робіт. Крім того, згідно Методики оцінювач повинен складати звіт про оцінку КТЗ. Разом із тим, оцінювачем складено звіт дослідження спеціаліста-автотоварознавця. Вказує, що звіт також не відповідає вимогам, визначеним у Методиці оцінки, Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав». Звіт також містить не дату оцінки, а дату проведення першого та другого оглядів КТЗ. Також посилається на фіктивність обставин, викладених у звіті, зокрема, щодо проведеного огляду пошкодженого транспортного засобу оцінювачем [PERSON] .. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою судді від 21.08.2023 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 30.01.2024 року витребувано докази у позивача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у заяві по суті справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник проти заявлених позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ЮНІВЕС» в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути у його відсутність. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З огляду на викладене, враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали адміністративної справи №638/3621/22, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Так, за ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому за змістом частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що 23.02.2022 року о 09 годині 00 хвилин на майдані Свобода 7 у м.Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200 реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.07.2022 року по справі №638/3621/22 провадження у справі стосовно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого ст.38 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 30.07.2022 року. За змістом постанови судом встановлено вину [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Також не заперечується дана обставина й стороною відповідача. Судом встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно полісу № [NUMBER] від 22.1.2021 року цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200 реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у Приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «ЮНІВЕС» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн., здоров`ю і життю потерпілого\~260 000 грн., франшиза - 0 грн. Строк дії полісу з 07 грудня 2021 року по 06 грудня 2022 року. Крім того, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200 реєстраційний номер [NUMBER] застрахована у Приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «ЮНІВЕС» за Договором №ПС-0142-ДГО/21/ХВ від 22.11.2021 року. Згідно п.п.1.5.1, 1.7.1 пунктів 1.7,1.8 умов Договору шкода майну третіх осіб внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу страхова сума на один забезпечений ТЗ складає 200\~000 гривень, франшиза не застосовується. Строк дії полісу з 07 грудня 2021 року по 06 грудня 2022 року. З матеріалів справи вбачається, що 23.02.2022 року від [PERSON] на гарячу телефонну лінію ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було отримано повідомлення про ДТП, що сталась 23.02.2022 року. Того ж дня на електронну адресу страховика надійшло від [PERSON] скан-копія письмового повідомлення про ДТП, яке зареєстровано за вх.№22/02/23-03 від 23.02.2022 року. Оригінал даного повідомлення отримано ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» 28.07.2022 року. 09.08.2022 року від [PERSON] на електронну адресу ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» надійшла заява про страхове відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] . Рішенням від 31.08.2022 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» відмовило [PERSON] у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п.37.1.3 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з відновленням транспортного засобу до проведення страховиком його огляду. На підтвердження завданої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачем надано до суду Звіт дослідження спеціаліста-автотоварознавця №23/02/2022Р, виконаний на замовлення [PERSON] суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] та Акт виконаних робіт №А357 від 12.07.2022 року за підписом ФОП [PERSON] .. Згідно Звіту матеріальний збиток, завданий власникові Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 373\~572,00 грн. з урахуванням ПДВ на вартість запчастин; ринкова вартість автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] на момент пошкодження складає 373\~572,00 грн; вартість автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] у пошкодженому стані складає 51\~701,19 грн.; коефіцієнт фізичного зносу автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] складає 0,58%; вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 669\~787,65 грн. з урахуванням ПДВ на вартість запчастин; вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що підлягають заміні складає 321\~870,81 грн. з урахуванням ПДВ на вартість запчастин. Відповідно до змісту Акту вартість робіт та запчастин транспортного засобу Toyota Camry, реєстраційний номер [NUMBER] склала 321\~180 гривень. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди. Стаття 22\~ЦК визначає,\~що особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування.\~При цьому\~у даному\~випадку відповідно\~до ч.1 даної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала. Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу до Європейського Союзу, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи щодо підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17). Водночас у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України). Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Такий правовий висновок міститься у пунктах 135-137, 141, 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі №201/16373/16-ц, де зазначено, що: «розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20)). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). Наведене також підтверджується висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом №1961-IV\~не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). З огляду на викладене, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком. Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. При цьому згідно ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» \~у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до підпункту 37.1.3, пункту 37.1 ст.37 вказаного Закону\~невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Матеріалами справи підтверджено, що в порушення обов`язків учасника дорожньо-транспортної пригоди, визначених статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспорт засобів», позивачем не забезпечено надання транспортного засобу для проведення огляду, а також не повідомлено\~\~про неможливість надання транспортного засобу на огляд у визначений час та у визначеному місці, як того вимагають положення Закону,\~\~із наданням документального підтвердження. Відтак, відповідач у відповідності до положень статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспорт засобів»\~із визначених Законом підстав відмовив у здійсненні страхової виплати. Доводи [PERSON] в частині неможливості надання транспортного засобу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, суд відхиляє, оскільки позивачем ані страховику у визначений законом строк, ані суду не надано доказів на підтвердження того, що існували об`єктивні перешкоди, які унеможливлювали проведення огляду автомобіля. При цьому як вбачається з наданого до суду Звіту огляд транспортного засобу позивача проводився декілька разів ФОП [PERSON] .. Крім того, частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наданий позивачем Звіт дослідження спеціаліста-автотоварознавця №23/02/2022Р не може вважатись належним та допустимим\~\~доказом у цій справі, з огляду на наступне. Розглядом справи встановлено та не заперечується сторонами у справі, що на момент розгляду справи транспортний засіб Toyota\~Camry,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] відремонтований позивачем за власний рахунок. Таким чином, при встановленні факту проведення ремонту пошкодженого автомобіля будь-яке автотоварознавче дослідження, у тому числі судова експертиза, втрачає статус належного доказу розміру заподіяних збитків. У такому разі визначальними доказами слугують виключно розрахункові документи (фіскальні чеки, товарні чеки, квитанції, тощо), у яких відображено розмір реально понесених позивачем витрат. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією викладеною у Постанові ВС по справі № 753/19288/14-ц від 30 жовтня 2019 року. Як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач вже здійснив відновлювальний ремонт транспортного засобу та, відповідно, поніс реальні витрати, однак жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних витрат на відновлювальний ремонт і того, що вони понесені ним до суду не надано. Акт виконаних робіт не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки він не є розрахунковим документом, який фактично підтверджує сплачу грошових коштів. З урахуванням викладеного також не підлягає відшкодуванню позивачу вартість коштів, що були сплачені за визначення експертного дослідження. Отже, стороною позивача не надано на протязі часу розгляду справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів розміру завданої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Положеннями ст.89\~ЦПК України\~встановлено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). З урахуванням усього вищенаведеного, на підставі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості, достатності, об`єктивності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із норм права, що врегульовують дані правовідносини, того, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення витрат на здійснення відновлюваного ремонту автомобіля, і їх розміру,\~суд вважає за необхідне в задоволені позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. Стосовно вимог представника позивача в частині стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд роз`яснює положення ч.8 ст.141 ЦПК України, яка передбачає, що докази на підтвердження понесених сторонами витрат подаються протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed