Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаною заявою, яку обґрунтовує тим, що є сином [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Завіт-Ленінський, Джанкойського району, АР Крим. Отримати свідоцтво про смерть у відділі реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту смерті йому необхідно для оформлення спадкових прав. За вказаних обставин [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Завіт-Ленінський, Джанкойського району, АР Крим. Ухвалою суду від 26.04.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до невідкладного судового розгляду в порядку окремого провадження (а.с. 9). В судове засідання учасники справи не з`явились. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просить проводити розгляд заяви у його відсутність, заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання також не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24.04.2024, [PERSON] була матір`ю [PERSON] , [INFO] , який народився в с. Мар`янівка Хмельницького району Вінницької області (а.с. 5). Згідно копії паспорта громадянина України Серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , народився в с. Мар`янівка Хмельницького району Вінницької області, зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 3 - 4). Згідно копії «свидетельства о смерти» Серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , яка народилася в с. Мар`янівка Хмельницького району Вінницької області, померла [INFO] в с. Завіт-Ленінський, Джанкойського району, АР Крим, про що 05.12.2023 «Джанкойский районний отдел записи актов гражданского состояния министерства юстиции республики Крым» зроблено відповідний актовий запис № 170239910002601351003 (а.с. 6). Згідно копії паспорта громадянина України Серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , була громадянкою України. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті № 995-28.28-24 від 24.04.2024, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянув заяву, подану для державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України у с.\~Завіт-Ленінський,\~Джанкойського району,\~Аавтономної Республіки\~Крим,та відмовив у проведенні державної реєстрації смерті в зв`язку з відсутністю необхідних для вчинення актового запису документів, заявнику рекомендовано звернутись до суду (а.с. 2). Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Згідно розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, вся територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою російською федерацією територією України з 20.02.2014. Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими\~частиною другою\~цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.96, § 45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Метою заявника при зверненні до суду є встановлення факту смерті [INFO] його матері [PERSON] на тимчасово окупованій території України у с. Завіт-Ленінський, Джанкойського району, Автономної Республіки Крим. Судом встановлено, що факт, який просить встановити заявник, має для нього юридичне зазначення, та, зважаючи на відмову Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті, іншого способу його встановлення законом не передбачено, та вказаний факт доведено наданими та дослідженими судом доказами, які підтверджують, що мати заявника дійсно померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в с. Завіт-Ленінський, Джанкойського району, Автономної Республіки Крим. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги заявника є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в передбачений законом спосіб. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства.

Outcome: approved