Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

в січні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в якому просив стягнути із відповідача на свою користь заробітну плату (премію) за квітень-грудень 2023 року, за яка розрахунками позивача становить 192921,91 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] було поновлено на роботі наказом №477-к від 18.04.2023 на посаді директора департаменту міжнародних програм та проектів технічної допомоги дирекції з міжнародного співробітництва з 12.08.2021. Вподальшому, наказом від 13.12.2023 №438-к позивача було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, як вказано в позові, з квітня по грудень 2023 відповідач тільки частково виплачував позивачу заробітну плату, оскільки премія не виплачувалась. За розрахунками [PERSON] , загальний розмір премії за квітень - грудень 2023 року включно становить 192921,91 грн., однак, приймаючи до уваги вимоги ст. 94, 97 КЗпП України, відповідно до яких роботодавець не має право в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами, для захисту порушених прав позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 25.01.2024 року до суду надійшов відзив відповідача в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог у зв`язку із їх безпідставністю. Так, відповідачем зазначено, що після свого поновлення на посаді, позивач не проходив перевірку знань та йому не оформлювався доступ до самостійної роботи , однак під час призупинення допуску до самостійної роботи дія трудового договору не припиняється і за працівниками зберігається його робоче місце (посада). Так як позивач не пройшов чергову перевірку знань, оскільки його неможливо було включити до графіку позачергової перевірки знань у зв`язку із систематичною тимчасовою непрацездатністю та, як наслідок, він не отримав допуск до самостійної роботи, яка є обов`язковою умовою для нарахування і виплати премії, такі премії позивачу не виплачувались. Крім того, сторона відповідача зазначає про невірно проведений позивачем розрахунок премії, а також на пропуск строку звернення до суду. 06.02.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позовній заяві, а також додатково зазначає, що ним не було пропущено строк звернення до суду із позовом, оскільки він дізнався про порушення свого права щодо виплати премій із листа роботодавця від 12.10.2023 №01-21030/07 вих. і при повному розрахунку при звільненні 13.12.2023. В судовому засіданні 15.02.2024 позивачу відмовлено протокольною ухвалою суду в задоволенні клопотання про витребування доказів 12.02.2024 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких сторона відповідача вказує на безпідставність позовних вимог. Ухвалою суду від 30.04.2024 було залучено до участі у справі правонаступника відповідача. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги частинаи 1 статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як встановлено судом та підтверджено наявними матеріалами справи, позивача було поновлено на роботі наказом №477-к від 18.04.2023 на посаді директора департаменту міжнародних програм та проектів технічної допомоги дирекції з міжнародного співробітництва з 12.08.2021(а.с. 11). Вподальшому, наказом від 13.12.2023 №438-к [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. У відповідача, як роботодавця, розроблено та діє Положення про преміювання працівників ДП «НАЕК «Енергоатом» за результатами роботи за місяць, і вказане Положення є невід`ємною частиною Колективного договору на 2023-2024 роки і включено до Колективного договору як додаток 9. Пунктом 2.9 цього Положення визначені умови преміювання працівників і в тому числі зазначено, що працівникам, які не пройшли перевірку знань, передбачені посадовою (робочою ) інструкцією у встановлені терміни, премія не нараховується до моменту її проходження. Сторонами визнається та обставина, що [PERSON] не пройшов перевірку знань з питань охорони праці та пожежної безпеки та не отримав від роботодавця допуск до самостійної роботи. Відповідно до п. 4.8. Колективного договору ДП «НАЕК «Енергоатом» на 2022-2023 роки щомісячно проводиться преміювання працівників Компанії згідно із вищевказаним Положенням. В свою чергу, Пунктом 2.12 Положення про преміювання працівників Акціонерного товариства «НАЕК «Енергоатом», передбачено, що рішення про позбавлення працівника премії приймається: для Дирекції - президентом Компанії, для відокремленого підрозділу Компанії - його керівником за погодженням з відповідною профспілковою організацією. Як передбачено пунктами 4.2, 4.3, 4.4 Положення про преміювання, виплата премії здійснюється на підставі відповідного наказу, виданому у визначеному порядку нарахування та виплати премії працівникам. Із долучених до позову витягів із наказів № 175-ОП від 26.05.2023, №178-ОП від 27.06.2023, №180-ОП від 27.07.2023, №186-ОП від 30.08.2023, №192-ОП від 03.10.2023, №3-ОП від 02.02.2024 вбачається, що на підставі п.2.9 Положення про премію за результатами роботи за місяць, [PERSON] - директору Департаменту, як працівнику, якій не має допуску до самостійної роботи за вказані місяці: за квітень, травень, червень, липень, серпень, грудень 2023 року, - премію не нараховувати та не виплачувати (а.с. 16-20). Частини 2 та 3 статті 97 КЗпП України передбачає, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Отже, законодавцем визначено, що виключно до дискреційних повноважень саме роботодавця відносяться питання оплати праці. Приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Законність вказаних наказів не була предметом розгляду, оскільки позивачем в даному провадженні вони не були оскаржені, доказів оскарження в інших провадженнях або надання доказів їх нечинності на час розгляду справи, - суду надані не були. Таким чином, оскільки накази про ненарахування та невиплату позивачу премії не оскаржувались, на даний момент є чинними, а до компетенції суду не належить вирішення питання щодо визначення розміру премії позивачу, як працівнику, та її виплати, тому правові підстави для задоволення заявлених вимог стягнути із відповідача на користь позивача [PERSON] заробітну плату (премію) за квітень-грудень 2023 року, за розрахунками позивача, в розмірі 192921,91 грн., - відсутні. Що стосується заяви відповідача про пропуск позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами про виплату премії на його користь, то суд звертає увагу, що питання строку звернення працівника до суду у трудових спорах визначено ст.233 КЗпПУ, а питання поновлення такого строку ст.234 КЗпПУ. Пропуск встановленого законом строку звернення до суду у трудових спорах є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову і застосовуються незалежно від заяви сторін. У вказаній справі суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог по суті, що саме по собі унеможливлює відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку. Відповідно до сталої судової практики відмовити у задоволенні позовних вимог через пропуск строку звернення до суду без поважних причин можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У даному випадку підстав для задоволення позову не встановлено. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed