Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

В березні 2024 року позивач акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. 25.11.2019 року [PERSON] , ІПН [NUMBER] , (надалі також Позичальник), уклав (ла) з АТ «Кредобанк», (надалі - Банк), Кредитний договір № CL- 234416 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Відповідно до пунктів Кредитного договору Позичальник прийняв на себе обов`язок повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і строки, передбачені цим Договором та Додатковими договорами. Дата погашення кредиту згідно кредитного договору 22.11.2024р. Сума виданого кредиту-240 474,00 гривень. Місячний платіж - 9 606,00 гри. Початкова відсоткова ставка- 35,00 %. Відповідно до умов Кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків Позичальником, Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, Позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.01.2024 року заборгованість за Кредитним договором становить 397 346.36 грн. (триста дев`яносто сім тисяч триста сорок шість гривень 36 копійок) в т.ч.: тіло кредиту 211 084.80 грн. (двісті одинадцять тисяч вісімдесят чотири гривні 80 копійок); відсотки 186261.56 грн. (сто вісімдесят шість тисяч двісті шістдесят одна гривня 56 копійок). Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту. Проте Позичальник належним чином не повертає отримані кредитні кошти. Позичальник своїх зобов`язань за Договором належним чином не виконав, що підтверджується розрахунком заборгованості. Таким чином, як вбачається із вищенаведеного, у результаті порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором CL-234416 від 25.11.2019 р., заборгованість яка підлягає стягненню на користь акціонерного товариства «Кредобанк», складає 397346.36 грн. (триста дев`яносто сім тисяч триста сорок шість гривень 36 копійок). Просили суд позов задовільнити та стягнути з [PERSON] ( ІПН [NUMBER] ) на користь акціонерного товариства «Кредобанк» (79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78; Код ЄДРПОУ 09807862) заборгованість за кредитним договором CL-234416 від 25.11.2019 року у розмірі 397346.36 грн. (триста дев`яносто сім тисяч триста сорок шість гривень 36 копійок) та стягнути з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь AT «Кредобанк» (79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78; ЄДРПОУ 09807862) суму сплаченого судового збору ( а. с. 1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. (а.с. 58) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді № 494125 від 15.03.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, [PERSON] , [INFO] з 21.10.1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 62-63 ). Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Ухвалою судді від 18 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою акціонерного товариства «Кредобанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 23 квітня 2024 року (а.с. 64-65). 08 квітня 2024 року за вх. № 19765 судом отримано відзив, в якому відповідач [PERSON] просив відмовити у стягненні заборгованості із [PERSON] на користь AT «Кредобанк» в розмірі 397 346,36 грн. Встановити суму до стягнення у розмірі 382 772,84 грн. Судові витрати розподілити відповідно до задоволених позовних вимог ( а. с. 67-72 ). Відзив обґрунтований наступним. Ознайомившись зі змістом позовної заяви та додатками до неї, вважає даний позов не обґрунтованими та суму заборгованості значно завищеною. Згідно п. 2.1 Договору, Товариство надає кредит в сумі 240 174,00 грн. строком на 60 місяців до 25.11.2024 р. (п. 2.3 Договору) відсоткова ставка 35,00 % річних. Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2023 р. АТ «Кредобанк» на його адресу відправлено досудову вимогу вих. № 17102023-П8-5447 від 17.10.2023 р. з вимогою в 35 денний строк погасити заборгованість за Договором № CL 234416 від 25.11.2019 р. в сумі 378 497,93 грн. Після направлення вимоги про дострокове повернення заборгованості кредитор втрачає можливість нараховувати відсотки згідно договору. До такого висновку дійшов Львівський апеляційний суд у своїй постанові від 19.04.2023 року справа № 462/4362/22. Враховуючи що Позивачем 17.10.2023 року направлено досудову вимогу до відповідача АТ «Кредобанк» втратив можливість нараховувати відсотки за даним договором. Як вбачається з розрахунку заборгованості, поданого Позивачем, відсотки за даним договором нараховувались до 01.01.2024 р. Із врахуванням вищевикладеного, відсотки які нараховувались з 17.10.2023 р. по 01.01.2024 р. що становить 72 дні не підлягають стягненню. 211 084,80/100х35%х72/365 = 14 573,52 грн. - відсотки нараховані після направлення вимоги. Де: 211 084,80 грн. - залишок тіла кредиту; 100x35%- відсоток за користування кредитом; 72/365 - дні, за які нараховувались проценти після направлення листа вимоги; 397 346,36 грн. - 14 573,52 грн. = 382 772,84 грн. - заборгованість яка підлягає до стягнення. В судове засідання позивач АТ «Кредобанк» свого представника не направив, звертаючись до суду з позовною заявою, в прохальній її частині просили розглянути справу без виклику сторін за наявними матеріалами справи ( а. с. 4 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився,\~ про день, час та\~ місце\~ розгляду\~\~ справи\~\~ повідомлений належним чином, про що\~ в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 74 ). Окрім цього, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, який отриманий судом 08.04.2024 року, в прохальній його частині просив розгляд справи проводити за відсутності відповідача ( а. с. 72 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В свою чергу, сторони скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що 25.11.2019 року між акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № CL-234416 ( а. с. 6-8 ). Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту ( п. 1 Договору ). Відповідно до пунктів 2.1., 2.2., 2.3. Кредитного договору, сума та валюта кредиту становить 240 474 гривень. Дата видачі кредиту 25.11.2019 року. Строк ( термін ) кредитування 60 місяців, терміном до 22.11.2024 року. За користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35% річних ( п. 4.1. Договору ). Відповідно до умов Кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків Позичальником, Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу, Позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування протягом 30 днів після отримання такого повідомлення ( п. 6.9., 6.10. цього Договору ). Встановлено, що Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту. Зазначене підтверджується наявним в матеріалах справи Меморіальним ордером № 67663076 від 25.11.2019 року, за яким банк АТ «Кредобанк» перерахував [PERSON] кредит, відповідно кредитного договору № CL-234416 від 25.11.2019 року у розмірі 240 474 грн. ( а. с. 26 ). Водночас, Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.01.2024 року заборгованість за Кредитним договором становить 397 346.36 грн., в т.ч.: тіло кредиту 211 084.80 грн.; відсотки 186 261.56 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості ( а. с. 24-25 ). Окрім цього, з боку позивача додано до позовної заяви Виписку по особовому рахунку відповідача за період з 25.11.2019 року по 01.01.2024 року ( а. с. 27-35, 36-46 ). Так, 17 жовтня 2023 року за № 17102023-П8-5447, Банк направив відповідачу [PERSON] . Досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань ( а. с. 19, 20,21-23 ). В зазначеній Досудовій вимозі, АТ «Кредобанк» вимагав протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги Банку, але у будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов Кредитного договору та погасити прострочену заборгованість в розмірі 257 357,87 гривень. У даній вимозі зазначалося, що станом на 17.10.2023 року заборгованість за Кредитним договором складає 378 497,93 грн., в т. ч.: 155 115,91 грн. прострочені відсотки; 102 241,96 грн. прострочена заборгованість по основному боргу; 108 842,84 грн. строкова заборгованість по основаному боргу; 12 297,22 грн. строкові відсотки. У випадку невиконання даної вимоги у визначений строк, вимагають достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі 378 497,93 гривень та сплати всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені Кредитним договором. Враховуючи не повернення на вимогу банку вказаної вище суми, банк звернувся до суду про стягнення заборгованості в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 ЦК\~ України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання кредитного договору № CL-234416 від 25.11.2019 рокусвідчить про те, що [PERSON] всі умови даного договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладені договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані їй позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено та зазначено вище, відповідач\~ [PERSON] порушив умови кредитного договору та має заборгованість перед банком, що підтверджується як зазначено вище наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованостіта випискою по особовому рахунку. Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за кредитом. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19 ). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, відповідач зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Отже, позивач звертаючись до суду з відповідним позовом просив стягнути з відповідача заборгованість саме у сумі 397 346,36 грн., яка утворилася у зв`язку із порушенням зобов`язань з боку відповідача та складається з тіла кредиту в сумі 211 084,80 грн. та з відсотків в сумі\~ 186 261,56 грн. Так, оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, а умовами останнього передбачено право банку на дострокове повернення кредиту, позивач правомірно звернувся до суду з вказаним позовом. Оскільки залишок за тілом кредиту складає 211 084,80 грн., що підтверджується матеріалами справи та не спростовується з боку відповідача, а навпаки підтверджується, про що свідчить відзив останнього на позовну заяву, то вимоги позивача\~ в частині стягнення з відповідача 211 084,80 гривень ( тіло кредиту ) є такими, що підлягають задоволенню. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ). В частині вимог позивача стосовно стягнення відсотків у розмірі 186 261,56 грн., то з цього приводу суд зазначає наступне. Отже, суд звертає увагу, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, умовами якого передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодилася відповідач підписуючи вказаний договір ( з усіма його умовами ). Так, за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35% річних ( п. 4.1. Договору ). До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», які укладені відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», що відображено в постановах\~ від 12.01.2022р. у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 р.у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 р. у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 р. у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 р. у справі № 234/8079/20. Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Однак, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». В свою чергу, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, відповідач частково визнав нараховані позивачем відсотки, надав у відзиві свій розрахунок. Так, з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості та Виписки по особовому рахунку вбачається, що розрахунок заборгованості, в тому числі відсотків, здійснений за період з 25.11.2019 року по 01.01.2024 року ( а. с. 24-25, 27-46 ). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Як встановлено вище, позивачем 17.10.2023 року направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань на адресу відповідача,в якій протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги Банку, але у будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, Банк вимагав усунути порушення умов Кредитного договору та погасити прострочену заборгованість, а у випадку невиконання даної вимоги у визначений строк, вимагають достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі 378 497,93 гривень та сплати всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі, передбачені Кредитним договором. Тому, суд приходить до висновку та погоджується з доводами відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, що позивачем неправомірно після направлення досудової вимоги про дострокове повернення кредиту у повному розмірі, неправомірно продовжувалися нараховуватися відсотки з 17.10.2023 року по 01.01.2024 року. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі №522/9547/13-ц зазначено, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Водночас, позивач не пред`явив позовної вимоги в стягненні компенсації згідно ст. 625 ЦК України. Тому, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача відсотки у розмірі 186 261,56 грн. підлягають до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки, визначені умовами кредитного договору саме у розмірі 171 688,04 гривень. Як зазначено вище, з 17.10.2023 року по 01.01.2024 року, що становить 72 дні, нарахування відсотків з боку позивача було не правомірним, а тому 211 084,80 грн. ( тіло кредиту ) /100х35%( проценти згідно умов договору )х72 ( дні )/365 ( днів ), складає 14 573,52 гривень ( 186 261,56 грн. відсотки які просив стягнути позивач 14 573,52 грн. відсотки, які неправомірно були нараховані з 17.10.2023 року по 01.01.2024 року ). Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тому, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі382 772,84 грн., які складаються з тіла кредиту в сумі 211 084,80 гривень та відсотків в розмірі 171 688,04 гривень. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги акціонерного товариства «Кредобанк» до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості є такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Згідно із п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем АТ «Кредобанк» були понесені судові витрати у сумі 5960,20 гривень, які документально підтверджені (а.с. 5). Враховуючи, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справіпропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому оскільки позов задоволено на 96,33% ( 382 772,84 грн. х 100 : 397 346,36 грн. ), судовий збір слід стягнути в розмірі 5 741,46 грн. ( 5 960,20 грн. х 96,33% : 100 ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial