Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, позовні вимоги якої в ході розгляду справи уточнила, та в якій просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку площею 1,1115га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521487200:04:002:0268, після [PERSON] , який помер [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкових прав після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . На день його смерті залишилось спадкове майно, право на яке, як спадкоємець за законом першої черги має вона - дружина померлого. До складу спадщини входить частки земельної ділянки площею 2,27 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521487200:04:002:0145, що належала матері померлого [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем за заповітом в частці є її син [PERSON] , який помер [INFO] , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав. Вона бажає оформити свої спадкові права на цюземельну ділянку, однак не може скористатись своїм правом, оскільки в Державному земельному кадастрі містяться відомості щодо права власності на вказану земельну ділянку. Причиною цього стало те, що на частки вказаної земельну ділянку видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON] дочки померлої [PERSON] , на підставі якого в подальшому було видано державний акт на право приватної власності на землю з кадастровим номером 0521487200:04:002:0145, площею 1,135 га. На земельної ділянки площею,2,27га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосоподарського виробництва, виготовлено технічну документацію на імя померлої [PERSON] кадастровий номер 0521487200:04:002:0268 площею 1,1115га. З урахуванням вказаних вище обставин вона вимушена звернутися до суду в вказаним позовом. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31.01.2022 відкрито провадження у вказаній справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] адвокат Кучер Г.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Козятинської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява міського голови про визнання позову та прохання слухання справи у відсутність представника міської ради. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала на адресу суду заяву про розгляду справи у її відсутність, позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення. Вирішуючи спір суд виходить з такого. Так, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений 23.11.1994 секретарем виконавчого комітету Сокілецької сільської Ради народних депутатів, відповідно до якого заповіла усе своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. На день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, до складу якого входить земельна ділянка, розташована на території Сокілецької сільської ради, площею 2,27 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 12 травня 1998 року на підставі рішення 1 сесії 23 скликання Сокілецької сільської ради народних депутатів від 23 квітня 1998 року. Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.12.2008, вбачається, що [INFO] помер [PERSON] . Відповідач [PERSON] відповідно до вказаного вище заповіту набула право власності на 1/2 частину земельної вказаної ділянки, що залишилася після смерті [PERSON] , про що їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,1350га, розташовану на території Сокілецької сільської ради (за межами населеного пункту), з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521487200:04:002:0145. Як вбачається із постанови державного нотаріуса Мельник А.О. від 17.09.2021 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] , на частку земельної ділянки, площею 2,27 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 0521487000:04:002:014, яка належала померлій [INFO] [PERSON] після смерті якої спадщину прийняв [PERSON] , однак не оформив своїх спадкових прав. Причиною відмови у вчиненні нотаріальних дій стало те, що інформація, яка міститься у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку не відповідає інформації, яка міститься в Державному акті на право приватної власності на землю та довідці про правовий статус земельної ділянки. Тобто різняться відомості щодо права власності у зазначенні площі спадкової земельної ділянки та в зазначенні кадастрового номера вказаної земельної ділянки. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6509490782021 від 29.06.2021, за [PERSON] 29.06.2021 зареєстровано право приватної власності на 1,1115га земельної ділянки, розташованої на території Сокілецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськоговподарського виробництва, кадастровий номер -0521487200:04:002:0268. Із висновку про оціночну вартість земельної ділянки, вбачається, що ринкова (оціночна) вартість земельної ділянки, кадастровий номер 0521487200:04:002:0268, загальною площею 1,115 га., розташованої на території Сокілецької сільскої ради, та належить [PERSON] , становить 24\~453 грн. Позивач, як дружина померлого є спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON] та бажає прийняти спадщину після його смерті, зокрема право власності на земельну ділянку площею 1,1115га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521487200:04:002:0268, яка належала померлій [INFO] [PERSON] , спадщину після смерті якої він прийняв, але не оформив своїх спадкових прав. Із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] №542/02, вбачається, що після смерті останньої до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] , якій 03.12.2008 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Натомість [PERSON] своїх спадкових прав на спадкове майно не оформив. Із копії спадкової справи №239/2019 від 29.10.2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що після смерті останнього його дружина [PERSON] , подала відповідну заяву про прийняття спадщини до Козятинської державної нотаріальної контори. Слід зазначити, що до 2004 року, тобто на момент смерті [PERSON] на території України діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 № 1540- VI (далі ЦК УРСР), а тому, вказані спірні правовідносини необхідно вирішувати також з врахуванням положень вказаного кодексу, а саме: Розділу VII «СПАДКОВЕ ПРАВО». Стаття 524 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~№\~1540-VI встановлює підстави спадкоємства, відповідно до якої спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Стаття 534 ЦК УРСР містить положення щодо спадкоємства за заповітом, відповідно до якої кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР встановлює дії, що свідчать про прийняття спадщини. Зокрема вказаною статтею передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна померлої [INFO] [PERSON] , після смерті [PERSON] прийняв спадщину, що підтверджується копією спадкової справи №542/02 до майна померлої, розпочатою 06.09.2002 Козятинською державною нотаріальною конторою, зокрема спільною заявою [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини. Отже, така прийнята спадщина частина спадкової земельної ділянки площею 2,27 га належала [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , а оскільки йому за життя була належна частина спадкової земельної ділянки (хоча право власності не було ним оформлене), то на день його смерті вона входила до складу спадщини. На момент смерті [PERSON] , та на час вирішення справи, на території України діє Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі ЦК України), а тому, вказані спірні правовідносини необхідно вирішувати відповідно до положень вказаного кодексу, а саме: Книги шостої «СПАДКОВЕ ПРАВО». Спадкоємцем померлого [PERSON] за законом є його дружина позивач по справі [PERSON] , що вбачається з спадкової справи № 239/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , заведеної Козятинською державною нотаріальною конторою 29.10.2019 на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини. Стаття 1216 ЦК України встановлює поняття спадкування, відповідно до якої спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, згідно ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них. Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб. У статті 1221 ЦК України зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом відповідно до статті 1222 ЦК України можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Глава 86 «Спадкування за законом» ЦК України встановлює підстави та порядок спадкування за законом. У статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за\~законом одержують\~право на\~спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Стаття 1268 ЦК України\~встановлює підстави прийняття спадщини. Так, відповідно до\~ч.\~1\~та ч.\~5\~вказаної статті\~спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.\~ст.\~1269,\~1270\~ЦК України,\~спадкоємець,\~який бажає\~прийняти спадщину,\~але на\~час відкриття\~спадщини не\~проживав постійно\~із спадкодавцем,\~має подати\~нотаріусу або\~в сільських\~населених пунктах\~-\~уповноваженій на\~це посадовій\~особі відповідного\~органу місцевого\~самоврядування заяву\~про прийняття\~спадщини. Заява\~про прийняття\~спадщини подається\~спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, із вказаних вище статей випливає, що спадщина належить спадкоємцю за умови її прийняття. Таке прийняття можливе шляхом подання заяви нотаріусу, про що і вказувала позивач. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є спадкоємицею за законом майна її померлого чоловіка [PERSON] . [PERSON] посилається на те, що вона прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу про це заяви. Разом з тим, прийняття спадщини у такий спосіб також передбачає дотримання строку із зверненням з відповідною заявою до нотаріуса. Проте позивач не надала доказів того, що вона у визначений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк із дня смерті свого чоловіка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім того, зі спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з відповідною заявою [PERSON] звернулась 29.10.2019, що спростовує її доводи про дотримання строку подання заяви нотаріусу. Суду не надано документів на підтвердження того, що позивачка була зареєстрована, тобто проживала зі савоїм чоловіком - спадкодавцем, на момент його смерті. Отже, позивачем не доведено факт прийняття спадщини у порядку, визначеному законом. Хоча саме прийняття спадщини обумовлює належність спадкового майна конкретній особі, що, в свою чергу, у подальшому дає можливість оформити право власності на таке майно. Статтею 1296 ЦК України визначено право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Отже необхідною умовою для отримання свідоцтва є саме підтвердження того, що особа спадщину прийняла. Відповідно до 4.24. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України 17.09.2015 № 1784/5, посадова особа органу місцевого самоврядування у випадку видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, квартиру та інше нерухоме майно вносить відомості про перехід права власності на ім`я спадкоємця до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, установленому законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Отже таке свідоцтво є тим документом, на підставі якого здійснюється перехід права власності до спадкоємця. При цьому, якщо у особи виникають труднощі при отриманні свідоцтва про право на спадщину, вона може звернутись до суду з вимогою визнати за нею право власності на таке майно. Отже, суд має встановити, що спадкоємцем спадщина була прийнята. Так, [PERSON] зазначала, що у зв`язку з розбіжностями в зазначенні інформації щодо спадкової земельної ділянки в державному акті на право власності на земельну ділянку із інформацією яка міститься у витязі з Державного земельного кадастру, позбавляє її можливості в оформленні нею спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. Тобто за змістом позовної заяви йдеться про неможливість оформити нею саме права власності на спадщину. Проте, з огляду на зазначені обставини не вбачається за можливе дійти висновку, що спадкове майно після смерті [PERSON] було прийняте позивачем, а отже - належить позивачеві. А тому суд не вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, що залишилась після смерті її чоловіка. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому, суд, дослідивши письмові матеріали справи, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] залишились не доведеними, а отже позов підлягає залишенню без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed