Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Від імені та в інтересах позивача [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем, визнання спадкоємцем четвертої черги, звернулась адвокат Дороніна Інна Леонідівна. В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що починаючи з 1994 року по 24.10.2021 року [PERSON] , та [PERSON] , проживали однією сім`єю в квартирі позивача. [PERSON] померла [INFO] , після її смерті позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак, виникло питання щодо підтвердження факту проживання зі спадкодавцем. Представник зазначає, що за спільним рішенням позивача та [PERSON] , сторони шлюбні відносини не реєстрували, однак, проживали разом та вели спільне господарство, подорожували, відвідували родичів, приймали гостей, купували речі як сім`я. Представник зазначає, що померла [PERSON] , власних дітей не мала, дочку чоловіка сприймала, як рідну. З дня переїзду [PERSON] , до [PERSON] , останній взяв на себе відповідальність та догляд за дружиною, що пов`язано з придбанням ліків, оплатою комунальних послуг, після смерті дружини, витрати по її похованню, були покладені повністю на позивача. На підставі викладеного представник позивача просить: встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 1994 року по день смерті [PERSON] , тобто по 24.10.2021 рік; визнати [PERSON] , [INFO] , спадкоємцем четвертої черги на спадкування за законом, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. Заявою від 05.04.2022 року (вх. 6421) представник позивача адвокат Дороніна Інна Леонідівна надала суду заяву про усунення недоліків відповідно до ухвали про залишення позову без руху. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 06 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогами, представник Одеської міської ради 12.05.2022 року (вх. № 3024/22) подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що Одеська міська рада позовні вимоги не визнає, та вважає позов не обґрунтованим, а відтак таким, що не підлягає задоволенню, оскільки додані до позовної заяви документи не є належними доказами проживання однією сім`єю позивача та спадкодавця, не вбачається за можливе встановити факт спільного проживання та ведення спільного господарства на протязі останніх п`яти років, та відповідно позовні вимоги мають бути залишені без задоволення (а.с.78-85). Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 12.05.2022 року було задоволено клопотання представника Одеської міської ради про витребування доказів, витребувано від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ; - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ; - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ; - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] (а.с.95). Від представника позивача адвоката Дороніної І.Л. 18.05.2022 року (вх. № 8268) надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник зазначає, що обставини викладені у відзиві не заслуговують на увагу, в справі достатньо доказів що підтверджують спільне проживання сторін та ведення ними спільного господарства (а.с.97-100). Також, 18.05.2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про виклик свідків (а.с.104-105). Крім іншого, 02.08.2022 року (вх. № 13540) на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача Одеської міської ради про приєднання до матеріалів справи доказів (110-121). На виконання ухвали суду про витребування доказів від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла відповідь з наданням повних витягів з державного реєстру (а.с.124-132). Також, ухвалою суду від 13.04.2023 року було задоволено клопотання представника відповідача Одеської міської ради про витребування копії спадкової справи, заведеної до майна померлої [PERSON] (а.с.155). На виконання ухвали про витребування доказів, 22.05.2023 року (вх. № 13989) надійшла копія спадкової справи за № 1/2022 щодо майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.167-181). Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні (а.с.194-195). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Дороніна Інна Леонідівна позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Позивач суду пояснив, що з 1994 року проживав однією сім`єю з [PERSON] , у квартирі позивача. Сторони проживали, як подружжя, разом несли витрати по утриманню господарства, складали заощадження, відпочивали та планували майбутнє. Разом, як подружжя прожили майже 30 років, але через інсульт, дружина померла. Шлюбні відносини не оформили, оскільки не було потреби, крім іншого дружина не хотіла укладати шлюбний договір. Зазначив, що проживали за адресою: [ADDRESS] . Після смерті дружини похованням займався він, як чоловік померлої. Представник позивача додатково суду пояснила, що між позивачем та померлою були стосунки та відносини, які повністю притаманні подружжю. [PERSON] доньку чоловіка називала й своєю донькою, родина спільно відвідувала всі сімейні свята, подорожувала та вела спільний побут та бюджет. Просила позов задовольнити, та просила врахувати те, що свідки, які були допитані в судовому засіданні підтвердили обставини позову та надали свідчення, які були їм достеменно відомі, та які відповідають дійсності щодо проживання позивача та [PERSON] як чоловіка та дружини. Представник відповідача Одеської міської ради Сірак Вадим Вікторович позовні вимоги не визнав, зазначив, що повністю підтримує позицію відповідача щодо позовних вимог, яка викладена у відзиві, питання щодо задоволення позову чи відмови в його в задоволенні залишив на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, які просили позов задовольнити, представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні позову та в подальшому поклався на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження позовних вимог, заслухавши пояснення свідків, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги на спадкування за законом, позивач зазначив, що у зв`язку з тим, що він та його дружина проживали без реєстрації шлюбу, позивач не має можливості отримати спадщину після померлої дружини, а відтак єдиним способом захистити свої права є звернення до суду. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис № 2077 (а.с.15). Згідно відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі, який був зареєстрований 31.08.1985 року, актовий запис № 1599. Згідно повного витягу про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано 01.03.1988 року, актовий запис № 117. Щодо реєстрації та розірвання шлюбу [PERSON] , встановлено, що остання перебувала у шлюбі з 08.06.1985 року, актовий запис № 266, шлюб розірвано 04.08.1993 року, актовий запис № 221 (а.с.124-132). Таким чином, судом встановлено, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] не перебували в зареєстрованих шлюбах. Згідно спадкової справи, яка заведена до майна померлої [INFO] [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] (а.с.167-181). На підтвердження факту проживання однією сім`єю позивачем надано низку фотографій, які свідчать про спільні сімейні святкування, відпочинок тощо. Крім іншого надано роздруківку з мобільного додатку щодо особистого листування [PERSON] та доньки позивача, відповідно до якої вбачається, що між останніми були теплі відносини, та [PERSON] ставилась до доньки позивача, як до рідної (а.с.16-18). На підтвердження ведення спільного бюджету надано роздруківки з банківської картки та квитанції (а.с.18-49). Крім іншого, на підтвердження обставин позову судом були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що Майю знає, як дружину тата, яка проживала з татом. Похованням Майї займався тато та вона, тобто [PERSON] . Спільних дітей не було, у Майї взагалі не було дітей, була лише сестра, яка померла. Майя працювала продавцем у магазині, вела з батьком спільний бюджет. Майя була доброю, відносини склались, як між матір`ю та донькою. Між Майєю та батьком були відносини, які цілком відповідають подружнім, в останніх був спільний сімейний бюджет, разом робили ремонт, відпочивали, відвідували родичів, проживали в квартирі тата. Свідок [PERSON] пояснив, що з родиною знайомий з 1993 року, особисто Майю знає добре, остання є хрещеною його сина. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] жили спільно, вели спільне господарство як подружжя, мали спільний бюджет, піклувались один про одного. Свідок [PERSON] пояснив, що з даною родиною [PERSON] та [PERSON] знайомий все життя, останні проживали разом близько 25-30 років за адресою: [ADDRESS] . У Майї дітей не було, до доньки [PERSON] остання відносилась тепло, як до рідної, називала донькою. Свідок [PERSON] пояснив, що Майю знає добре, остання являлась хрещеною його доньки, проживала з [PERSON] в його квартирі, відносини між [PERSON] та [PERSON] були добрими, сімейними. Зазначив, що приїздив до них у гості. Дослідивши в сукупності письмові докази, показання свідків, пояснення сторін, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Членів сім`ї пов`язують взаємні права та обов`язки. Ця ознака є найбільш вагомою для юридичного визначення поняття сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Також Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. З даного приводу суд зазначає, що позивачем надано докази на підтвердження ведення спільного бюджету, проживання за однією адресою, наявності взаємних прав та обов`язків, як таких, що безпосередньо притаманні подружжю, дані твердження зокрема підтвердження свідченнями свідків, а також особистою перепискою між померлою [PERSON] та донькою позивача у справі, згідно якої встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] були відносини, як між дружиною та чоловіком. Крім іншого, судом зі свідчень свідків встановлено лише, те, що позивач та [PERSON] працювали, власними зусиллями та за спільні кошти робили поточні ремонти та відпочивали. Матеріали справи доведено належними та допустимими доказами щодо утримання майна померлої [PERSON] з банківського рахунку [PERSON] . Крім іншого, встановлено, що в період перебування у шлюбних відносин сторони придбали рухоме майно, а саме автомобіль, який було зареєстровано на [PERSON] (а.с.56). Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не\~перебувають у\~зареєстрованому шлюбі\~між собою,\~є об`єктом\~їхньої спільної\~сумісної власності,\~якщо:\~1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Отже, виходячи з вищевикладеного, позивач довів суду не лише факт спільного проживання, а й факт спільної праці, трудових зусиль, що стали підставою для придбання спільного майна. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України, ухвалюючи Постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі №755/180/12/16-ц (провадження № 61-40658св18), для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19). З даного приводу суд також зазначає, що матеріали справи встановлено, що сторони під час проживання однією сім`єю не перебували у зареєстрованих шлюбах. Щодо вимог про визнання спадкоємцем 4 черги на спадкування, суд зазначає наступне. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Окрім цього, Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказав, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). З огляду на зазначене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав задоволення даних вимог, як таких, що доведені матеріалами справи. Інших спадкоємців до майна померлої не має. Судом не приймаються до уваги доводи щодо не доведення позовних вимог викладені у відзиві на позовну заяву, як такі, що спростовані матеріали справи, а також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведені обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved