Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив: 1) зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні його малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] ; 2) встановити наступний графік побачень та спілкування позивачу зі своєю малолітньою дитиною - сином [PERSON] , [INFO] , з дня набрання рішенням законної сили: кожну середу кожного тижня кожного місяця щорічно з 17-00 годин до 20-00 годин без присутності матері дитини; кожну суботу кожного тижня кожного місяця щорічно з 12-00 годин до 20-00 годин; щорічно 3 дні поспіль у період весняних, зимових і осінніх канікул у відповідності з датами шкільного канікулярного графіку дитини без присутності матері дитини; щорічно 15 днів поспіль у період літніх канікул у відповідності з датами шкільного канікулярного графіку дитини без присутності матері дитини; щорічно у святкові дні (27 червня кожного року в день народження дитини, у православне Різдво, на Новий рік) з 11-00 годин до 15-00 годин без присутності матері дитини; необмежене спілкування батька з дитиною різними засобами зв`язку; 3) зобов`язати відповідачку письмово повідомляти позивача будь-якими засобами зв`язку з підтвердженням отримання батьком дитини даного повідомлення, точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини за два календарні дні до запланованої зустрічі згідно графіку батька з дитиною, а у разі настання змін щодо цих питань повідомляти позивача будь-якими засобами зв`язку з підтвердженням батьком дитини даного повідомлення на наступний день з дня настання таких обставин. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.05.2013 року, який 07.11.2017 року було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. Від цього шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що 28.07.2017 між батьком та матір`ю дитини було укладено договір про визначення місця проживання дитини та учасі батьків у її вихованні, в якому зазначалось, що батько має право безперешкодно зустрічатись з сином в будь-який час. Однак на даний час відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, позбавляє його можливості бачитися з ним, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутися до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2020 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08.04.2021 представник відповідачки подала відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачка не чинила та не чинить перешкод відповідачу в спілкуванні з сином. Крім того, систематично та постійно за будь-яким бажанням та вимогою батька дитини відповідачка не лише надавала можливість спілкуватися батьку з дитиною, але і брати участь у вихованні дитиною. Зазначає, що відповідачка не чинити перешкоди у побаченнях позивача з сином, із яким позивач міг спілкуватися у необмежений час, за виключенням сну та відпочинку дитини, перебування дитини у навчальному закладі або гуртках, або ж небажанням дитини йти будь-куди із батьком разом. 01.02.2022 відповідачкою подано відзив на заяву про зміну предмету позову, в якому сторона відповідачки просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач зробив все для того, щоб син не хотів з ним спілкуватися, оскільки син після спілкування з батьком починав плакати, приходив дуже збудженим, не міг заснути, жалівся на сильний головний біль, роздирав носа, у нього була блювота, він ставав на коліна, залазив під стіл і просив відповідачку захистити його від батька, вказуючи, що відмовляється йти до нього і спілкуватися з ним, так як батько його ображав. Однак, від позивача є лише агресія, яку бачить дитина. Зазначає, що неодноразово вказувала позивачу, що його агресію до неї бачить син і це дуже негативно впливає на здоров`я сина, і те що син його боїться це не вина відповідачки. Вказує, що періодично розмовляє з сином про любов батьків до нього і спілкування з батьком, але син починає плакати, в нього починаються нервові тіки і він просить захистити його від батька. В листопаді 2021 року після дуже довгих обстежень сину був поставлений діагноз: Автоімунний синдром. Нейрозапалення, а тому дитині категорично заборонено нервувати. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідачка та її представник заперечили проти позову, просили відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 157, 159 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той з батьків, з ким проживає дитина, не має право перешкоджати цьому. Один з батьків має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод щодо виконання ним своїх прав та обов`язків по вихованню дитини, якщо другий з батьків, з ким проживає дитина, чинить такі перешкоди. Судом встановлено, що сторони з 03.05.2013 року по 07.11.2017 року перебували у шлюбі, в якому у них [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.11.2017 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю, тобто з [PERSON] .. Як встановлено в суді та підтверджується матеріалами справи, між сторонами склалися спірні правовідношення щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Як зазначено у листі №109/04/40-6116 органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.08.2021 року, малолітній [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не має змоги скласти відповідний висновок щодо розв`язання даного спору. Відповідачка не заперечувала проти участі батька у вихованні дитини та їх спілкування, але в найбільш сприятливих для дитини умовах, з урахуванням розумного часу та особливостей їх взаємовідносин , тому вважала, що попередньо необхідно узгодити та обговорити порядок і умови їх спілкування з урахуванням інтересів дитини. Проте, її доводи спростовуються рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.09.2021, яким було встановлено, що 26.07.2020 [PERSON] звертався до Вишнівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ ПН в Київській області (звернення № 8527 від 26.07.2020) з приводу, того що колишня дружина перешкоджає йому в побаченні з дитиною, що підтверджується довідкою інспектора ювенальної превенції Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області про результати перевірки інформації, викладеної у зверненні. Крім цього, судом встановлено, що [PERSON] звертався до Вишнівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ ПН в Київській області 21.09.2020 з повідомленням щодо перешкоджання [PERSON] у побаченні з дитиною (звернення № 13080 від 21.09.2020). 15.10.2020 [PERSON] звернувся до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві з заявою про встановлення місця проживання його сина, оскільки [PERSON] з`їхала з помешкання, в якому проживала, телефони заблокувала та встановити де знаходиться його син, він не може. Просив допомогти зв`язатися з [PERSON] . Відповідно до відповіді Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 20.11.2020 № Н-6510/125/55/02-2020 на звернення [PERSON] встановити фактичне місце проживання [PERSON] та їх спільного сина не виявилось можливим. 29.10.2020 [PERSON] звертався до директора Міського центру дитини з заявою, в якій просив провести переговори між ним та [PERSON] за участю посередника з метою врегулювання конфлікту, який склався у зв`язку з тим, що йому не дозволяють бачитись з сином. Крім цього, [PERSON] звертався до Вишнівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ ПН в Київській області 29.11.2020 (звернення № 18179) та 31.01.2021 до Відділу поліції № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області (звернення № 1956) з повідомленнями про вчинення кримінального правопорушення з приводу того, що [PERSON] перешкоджає батьку в побаченні з сином. Проте відомості про злочин не були внесені до ЄРДР у зв`язку з тим, що між [PERSON] та [PERSON] вбачаються виключно цивільно-правові відносини (відповіді від 07.12.2020 №5555ВВП та від 04.02.2021 №ВВП339). Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , виходячи зі свого суб`єктивного сприйняття, надала характеристику сторонам як батькам та їх ставленню до виконання своїх батьківських обов`язків. Разом з тим, її покази не є інформативним з огляду на предмет спору щодо встановлення графіку побачень з дитиною. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно п.1 ч.2 ст. 10 Закону України "Про охорону дитинства" держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України. Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України). У такому випадку, як визначено приписами ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування. Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі. А встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідачка, заперечуючи проти позову зазначає, що агресивна поведінка позивача відносно неї, а саме: побиття, скандали, що вчиняв позивач, свідком яких була малолітня дитина, унеможливлює побачення її з батьком, оскільки дитина боїться батька. Крім того, вказала, що навіть і при задоволенні позовних вимог, найкращим для малолітньої дитини буде спілкування з батьком в присутності матері. Суд вважає, що відповідачка не надала належних та беззаперечних доказів того, що позивач, який є батьком дитини, несе загрозу та його подальше спілкування з малолітньою дитиною [PERSON] суперечило б інтересам останньої. Крім того, відповідачкою не надано доказів того, що позивачем застосовувалось фізичне або психологічне насильство, недопустимі методи виховання відносно малолітнього сина. Більше того, у матеріалах справи відсутні докази насильства щодо матері, [PERSON] , батьком [PERSON] в присутності дитини [PERSON] . Виходячи з пояснень відповідачки у судовому засіданні суд вважає, що дитина склала негативний образ батька зі слів матері. Позивач, будучи батьком дитини, прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Одночасно, суд враховує давню конфліктну ситуацію, що склалася між батьками та підтверджується матеріалами справи, яка, в тому числі, і вплинула на малолітню дитину сторін. Так, в матеріалах справи містяться численні звернення та заяви сторін до правоохоронних органів з приводу протиправних дій сторін відносно один одного. Однак, суд вважає, що все вищезазначене не свідчить про те, що батько несе загрозу малолітній дитині [PERSON] . Суд акцентує увагу на тому, що замість того, щоб налагоджувати відносини між собою, заради психічного стану дитини, сторони поглиблюють конфлікт, втягуючи в нього малолітнього сина. Суд також враховує висновок психолога від 07.12.2020 щодо пацієнта [PERSON] , [INFO] , в якому зазначено, що у хлопчика визначений страх та емоційна тривога щодо батька, через поведінку і ставлення до матері та негативні дії з боку батька особисто до нього, та рекомендовано: - малолітньому [PERSON] продовжити курс психологічної підтримки щодо подолання наявних неврозів; - з метою сстабілізації емоційного смтану [PERSON] , обмежити спілкування сина з батьком на час проходження колекційної роботи дитини психологом; - батьку, [PERSON] , усвідомити особисту відповідальність з збереження життя та здоров`я сина, підвищити рівень батьківської компетентності щодо конструктивних методів виховання [PERSON] , які не несуть загрози фізичного і емоційного насильства для дитини; - батькам не залучати сина до вирішення конфліктних питань, що стосуються участі обох батьків в житті [PERSON] . Між тим, як вбачається з пояснень позивача, він прагне спілкуватися з сином, підтримувати родинні стосунки, а також приймати участь у його вихованні. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що доводи позивача в обґрунтування усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] не суперечать інтересам дитини, виходячи з її віку, фізичного та морального розвитку та вважає за можливе визначити спосіб участі батька у вихованні сина запропонованим позивачем способом. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Крім того, суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: approved