Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

04.01.2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] ; надати дозвіл на зняття з реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] , з адреси: [ADDRESS] і зареєструвати його місце проживання за адресою його проживання та проживання його матері [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що між ним та відповідачем 30.12.2014 року було зареєстровано шлюб. [INFO] року ще до офіційного укладення шлюбу у них народився син - [PERSON] . На той момент їхня сім`я проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Водночас, він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тому сина - [PERSON] за згодою з відповідачем теж зареєстрували за вказаною адресою. [PERSON] на той момент була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У подальшому їхні сімейні стосунки погіршились і рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2021 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу він залишився проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] разом із сином переїхала проживати за адресою: [ADDRESS] , тобто з квітня 2020 року і по теперішній час останні мешкають за вказаною вище адресою. Позивач разом із третьої особою - [PERSON] є співвласниками житлового будинку (по 1/2 частині у кожного) за адресою: [ADDRESS] . На цей час залишається зареєстрованим у вказаному будинку неповнолітній син сторін. Позивач та його сестра ( [PERSON] ) мають намір продати будинок, проте реєстрація неповнолітнього [PERSON] в цьому перешкоджає. Добровільно відповідач не бажає зареєструвати сина за адресою їх мешкання в м. Запоріжжі. Так як неповнолітній син ніколи не мешкав за адресою: [ADDRESS] , а був лише зареєстрований разом із батьком, як того вимагає закон, на цей час відповідач має можливість зареєструвати їхнього сина за адресою свого місця проживання, але не здійснює цього, тому [PERSON] вважає, що наявні усі підстави для задоволення його позову. Ухвалою суду від 23.01.2024 року: позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі у якості третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] ( [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ), залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (місце знаходження: 69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 32, код ЄДРПОУ: 37573872). 02.02.2024 року замінено неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, на належну - районну адміністрацію Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування (69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 32). 19.02.2024 року до суду від [PERSON] надійшли такі письмові пояснення: вона є співвласником житлового будинку (по ) за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований її брат - [PERSON] та його неповнолітній син - [PERSON] , хоча останній у будинку не мешкає, а мешкає разом із матір`ю у місті Запоріжжі. Неповнолітній [PERSON] будинком ніколи не користувався, не проживав, а був лише зареєстрований, перешкод у користуванні житлом ніколи ніхто не чинив. Наразі вона та її брат мають намір продати будинок, звернулись до [PERSON] з проханням зареєструвати дитину за місцем його мешкання, проте остання згоди не надала, чим перешкоджає у вільному користуванні та розпорядженні майном. Додатково зазначає, що вона є внутрішньо-переміщеною особою та зараз проживає у м. Львові разом із своєю родиною. Має двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] [INFO] . Вона разом із своїм братом [PERSON] не мають можливості продати належний їм будинок, внаслідок чого вона не може купити собі житло у м. Львів та вона і її родина вимушені жити у найманому приміщенні. 21.02.2024 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані таким. [PERSON] був зареєстрований 11.10.2017 року за адресою: [ADDRESS] , коли позивач вже вступив у спадщину на даний будинок та був зареєстрованим за цією же адресою, на той період часу вони були одруженні. В період коли фактично були припинені шлюбні стосунки, і вони мешкали окремо та після розлучення сторін, син [PERSON] постійно спілкується з батьком, у них дружні відносини. Періодично син їздить вигулювати собаку за адресою [ADDRESS] та має там друзів. Стосовно комунальних платежів, позивач та [PERSON] ні разу не зверталися до неї для їх відшкодування. Зважаючи, на ситуацію, яка виникла у державі бажає, щоб їхній з позивачем син, мав право на житло. Отже, реєстрація у будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснена за місцем реєстрації одного з його батьків, який є співвласником цього житлового приміщення. Тобто право дитини віком від 10-14 років є похідним від місця проживання його батьків або одного з них, зокрема, в даному випадку його батька - [PERSON] . [PERSON] , будучи малолітнім, та котрий не досяг 14-річного віку, не має права вільно обирати собі місце проживання. Щодо тверджень про те, що [PERSON] ніколи не проживав за місцем реєстрації, та не є власником жодної частини спірного будинку, то за вимогами статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. За таких обставин [PERSON] просить у позові відмовити. 22.02.2024 року до суду надійшли письмові пояснення від районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, в яких зазначено що задоволення позову призведе до порушення прав малолітньої особи на збереження житлових прав, тому у позові необхідно відмовити. 23.02.2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. 04.03.2024 року від представника позивача - адвоката Литвиненка Я.А. до суду надійшла відповідь на відзив, яка полягає у такому. Фактично дитина зараз проживає три роки разом з своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником 1/2 вказаної квартири є мати [PERSON] і саме у цій квартирі мешкає її дитина. Таким чином, дитина проживає фактично три роки разом з своєю матір`ю у квартирі, власником якої є мати [PERSON] , і згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. При цьому у [ADDRESS] дитина не проживає та не має там особистих речей. Позивач, як співвласник будинку має намір продати його. В разі, якщо неповнолітній (малолітній) зареєстрований (прописаний) у відчужуваному будинку необхідна згода органу опіки й піклування на здійснення даної угоди або необхідне зняття дитини з реєстрації у будинку. Таким чином, наявність реєстрації дитини у будинку, при умові що дитина у цьому будинку не мешкає та не має особистих речей, є обтяжуючою підставою, яка не дає змоги власнику будинку здійснити його продаж. 13.03.2024 року до суду від [PERSON] надійшли пояснення на відзив на позов. Відповідач підтверджує той факт, що у будинку [ADDRESS] , [PERSON] дійсно не проживає. З 2021 року фактично дитина проживає разом з своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У [ADDRESS] дитина не проживає та не має там особистих речей. Згідно з вимогами законодавства України, позивач без згоди [PERSON] , матері, не має можливості змінити місце реєстрації свого сина, а колишня дружна відмовляє у цьому внаслідок чого позивач та вона, як співвласник 1/2 частини будинку не маємо можливості розпоряджатися належним майном та продати його за причини того, що у будинку зареєстрована неповнолітня дитина, і це все порушує її право розпорядження власністю. 15.03.2024 року до суду надійшли заперечення від [PERSON] , де остання зазначає, що позивачем не зазначено про його майно, а саме: будинок за адресою: [ADDRESS] , в який позивач може зареєструвати [PERSON] , на що вона дасть відповідну згоду. Ухвалою суду від 20.03.2024 року судом зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування (місце знаходження: 69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 32) надати висновок щодо доцільності/недоцільності визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням та надання дозволу на зняття з реєстрації і постановку за новою адресою проживання дитини без згоди іншого з батьків. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що сторони перебували у шлюбі, мають від шлюбу сина. Дитина зареєстрована за місцем реєстрації батька, проте за тією адресою ніколи не мешкала. Будинок на праві власності належить позивачу та його сестрі, вони мають намір продати будинок, але перешкодою є реєстрації неповнолітньої дитини. Відповідачу пропонувалась компенсація в розмірі 5-7 тис. доларів США, спочатку вона погодилась отримати кошти, і зняти з реєстрації дитину, але потім передумала. В будинку дитина ніколи не мешкала, тому питання про виселення дитини зовсім не стоїть. За місцем свого проживання позивач не реєструє сина так як вважає, що в майбутньому також не зможе розпоряджатись вільно своїм майном. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, суду пояснила, що дитина зареєстрована у будинку, який належить позивачу на праві власності, відтак, за ним зберігається право на користування ним. Вона намагається захистити право дитини на житло. Можливо з 14 років син буде зареєстрований за іншою адресою. Позивач проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , який також належить йому на праві власності, вона не заперечує, щоб позивач саме туди зареєстрував сина. Дійсно вона з дитиною мешкає у трьохкімнатній квартирі в м. Запоріжжі, проте в одній кімнаті мешкає бабуся, в іншій - її брат, а вона з двома дітьми мешкає в третій кімнаті, яка має площу 15 кв.м., тому зареєструвати сина не має можливості на таку малу площу. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явився, до суду надали заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, взяти до уваги висновок органу опіки та піклування та відмовити у його задоволенні. [PERSON] до суду не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, враховуючи таке. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ч.3, ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч.3, ч.4 ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. Декларування місця проживання та подання заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (ч.4 ст.7 та ч.6 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».) Крім того, положеннями цього Закону визначено, що особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст.11 Закону) . Аналогічні положення містить і Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року № 265. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2021 року (а.с.15-16). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 48). Судом також встановлено, що сім`я проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності належить відповідачеві. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2015 року позивач набув у право власності 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14), відповідно інша частина 1\\2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2015 року належить його сестрі [PERSON] . За адресою: [ADDRESS] зареєстрований позивач [PERSON] , а також його син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Крім того, сторонами визнано, що після розірвання шлюбу між ними не виникало спору щодо місця проживання дитини і син залишився проживати із матір`ю. Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 368020836 від 01.03.2024 року відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Також відповідачем підтверджено, що після розірвання шлюбу вони із сином [PERSON] мешкають за вказаною адресою. Крім того, сторонами визнано, що на час розгляду справи малолітній [PERSON] , проживає у м. Запоріжжі та навчається у Запорізькій спеціалізованій школі з поглибленим вивченням іноземної мови № 7 (а.с. 18). Згідно заяви позивача [PERSON] про зняття із зареєстрованого місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] вбачається, що йому було відмовлено у знятті з реєстрації дитини, у зв`язку із відсутністю згоди матері дитини. Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради, як органом опіки та піклування №681/01-37/19.02 від 22.04.2024 року визнано за недоцільне зняття малолітнього [PERSON] , [INFO] із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] та визнання його таким, що втрати в право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, ст.4 Цивільного процесуального кодексу України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (див., mutatismutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства», заява № 66746/01, § 82). Так, у рішенні від 02.12.2010р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatismutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивачем позовні вимоги обґрунтовані порушенням права на його вільне розпорядження майном. Водночас, при вирішенні даного спору, суд враховує вимоги законодавства наведені вище, а також забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини. Під час розгляду справи вбачається, що спір можна вирішити шляхом реєстрації малолітньої дитини за адресою, де сім`я мешкала раніше: [ADDRESS] , враховуючи, що даний будинок належить позивачу на праві власності, дитина там раніше мешкала, а якщо батько із сином спілкуються, то це саме місце, де вони у подальшому можуть проводити своє дозвілля разом. Відповідач у суді підтвердила, що не заперечує проти реєстрації сина за адресою: [ADDRESS] . Крім того, вирішуючи питання щодо якнайкращого забезпечення прав дитини, суд враховує, що його реєстрація у частині будинку, який належить його батькові жодним чином не порушує його інтересів, а навпаки зберігає за ними право на користування вказаним будинком як члена сім`ї власника в силу ст.405 Цивільного кодексу України. Враховуючи вказані обставини, вважаю, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем його прав та інтересів, а також з огляду на необхідність якнайкращого забезпечення прав дітей, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed