Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Костишин В.М. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментах. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він перебував з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.11.2013 розірвано. У даному шлюб у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.06.2015 у справі № 607/2442/15-ц, з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі у розмірі 550 грн. Разом з тим, тривалий час їхній син [PERSON] зареєстрований та постійно проживає разом з ним. Крім того, висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Тернопільської міської ради №606 від 26.06.2019, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , з ним. Таким чином, він повністю опікується інтересами і потребами сина, займається його вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Позивач вказує, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.01.2024 у справі № 607/6674/23 припинено стягнення з нього в користь відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 550 грн, які стягнуті рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.06.2015 у справі № 607/2442/15-ц. Водночас, станом на 04.01.2024 у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 607/2242/15 від 26.06.2015 за період з 01.05.2019 по 04.01.2024 у розмірі 70 191 грн. Поряд з цим позивач вважає, що проживання дитини разом з батьком, з якого стягнуто аліменти, утримання ним своєї дитини, добровільне виконання ним батьківських обов`язків і несплата аліментів внаслідок утримання дитини є обставинами, на підставі яких він має бути звільнений від сплати заборгованості по аліментах. Крім того, враховуючи, що спільний син проживає з ним та перебуває на його утриманні, а також те, що відповідач [PERSON] не хворіє та інших дітей немає на переконання позивача належним способом захисту його прав буде стягнення з відповідача аліментів в його користь на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: стягнути із [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 7000 грн щомісячно, починаючи з дати подачі позову та до досягнення дитиною повноліття; звільнити [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] за виконавчим провадженням № [NUMBER], яке перебуває на виконанні у Тернопільському відділі державної виконавчої служби Тернопільської області за період з 01.05.2019 по 04.01.2024, згідно виконавчого листа № 607/2442/15 від 26.06.2015 виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у розмірі 70 191 грн, а також стягнути судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.03.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Костишин В.М.. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що з вересня 2018 року він проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , при цьому матір з 2018 року бачив лише два рази, остання не надає йому будь - якої матеріальної підтримки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про день та час слухання справи неодноразово повідомлялась у встановленому законом порядку, зокрема шляхом надіслання на поштову адресу останнього відомого місця її зареєстрації та розміщення оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, та повідомлення відповідача за допомогою мобільного зв`язку. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавала. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.11.2013 у справі № 607/17337/13-ц розірвано. У даному шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.03.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Відповідно до довідки № 133 від 22.03.2019 виданої ПП «Перспектива» вбачається, що за адресою [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] та разом з ним проживає без реєстрації [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з висновку органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, затвердженого рішенням Тернопільської міської ради № 606 від 26.06.2019, орган опіки і піклування, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації наданої Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 404/28-03 від 24.02.2023, за адресою [ADDRESS] , за період з 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період 04.04.2016 по 22.02.2023 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 22 ТМР Тернопільської області № 49 від 17.02.2023, [PERSON] , 2009 року народження навчається в 8-Б класі Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 22. Мати учня [PERSON] за період навчання дитини у школі не відвідувала батьківські збори, не цікавилася навчанням дитини, не спілкувалася з учителями. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.01.2024 у справі № 607/6674/23, позов [PERSON] задоволено частково. Припинено стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 550 гривень, які стягнуті рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.06.2015 у справі № 607/2442/15-ц. У задоволенні інших вимог позову - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. Як вбачається із мотивувальної частини вказаного рішення суду, під час розгляду справи судом встановлено, що з березня 2019 року неповнолітній [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відтак, фактичне постійне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення сплати періодичних платежів (аліментів) з позивача на утримання сина. Заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , станом на 01.03.2023 становить 60 069,50 грн, а відтак припинення стягнення аліментів у виниклих між сторонами правовідносинах можливо, оскільки одержувач аліментів не витрачає аліменти на дитину через їх несплату, а дитина проживає з батьком, його дружиною, яку називає мамою, які її повністю утримують (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21). З огляду на встановлені обставини, зміст норм процесуального закону, суд прийшов до переконання про необхідність припинити стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 550,00 грн, які стягнуті рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.06.2015 у справі 607/2442/15-ц. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно розрахунків заборгованості зі сплати аліментів №64785 від 23.06.2023, № 33822 від 20.02.2024, складених страшним державним виконавцем Тернопільського Відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевчук А.О. у виконавчому провадженні № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 607/2442/15ц від 26.06.2015 виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 550 грн щомісячно, починаючи х 11.02.2015 і до досягнення дитиною повноліття, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 04.01.2024 складає 70 191 грн. Заборгованість виникла за період з травня 2019 по 01.01.2024. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем, водночас, сторони не дійшли згоди з приводу розміру матеріальної допомоги з боку матері на утримання спільної дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 141 СК України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно ст. 7 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму на 2024 рік для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 3196 гривні. У відповідності до вимог ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.. Статтею 183 СК України, встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Судом не встановлено, підстав для звільнення відповідача [PERSON] від обов`язку утримувати спільну з позивачем дитину, передбачених положеннями СК України. Разом з тим, позивачем на надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у відповідача [PERSON] фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому позивачем розмірі 7000 грн. Обов`язок по доказуванню позовних вимог, їх розміру, та по доказуванню тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на позивача, і не може перекладатись на відповідача обов`язок по спростуванню доводів позивача. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, суд зауважує, що як відповідач, так і позивач повинні у однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства, утримувати своїх дітей, відчувати відповідальність за них, забезпечувати їм добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини. Однак, таке забезпечення є мінімальною гарантією утримання дитини, застосування якої можливе за певних об`єктивних обставин, підтверджених відповідними доказами. Інтереси дитини і її право на достатній рівень матеріального забезпечення не можуть бути обмежені рівнем цієї мінімальної гарантії, а аліменти можуть бути стягнені з одного із батьків і в більшому розмірі. Судом також враховано, що стягнення аліментів має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Положеннями ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, виходячи зі встановленого законом обов`язку обох батьків щодо утримання їх неповнолітньої дитини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.03.2024 і досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що менший розмір аліментів не буде достатнім для належного виховання та утримання дитини, а також забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. При цьому, слід зазначити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів. Щодо вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментах суд зазначає наступне. Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Верховний Суд у постанові від 15.04.2019 по справі № 511/219/18 (провадження № 61-44087 св 18), звернув увагу на можливість застосування вказаної норми Закону, як правової підстави для припинення стягнення аліментів на дитину, що є і ефективним способом захисту в даних правовідносинах, оскільки відповідач, як мати дитини, з нею не проживає і не утримує Частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеною у поставі від 29.12.2022 по справі справа № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] з березня 2019 року постійно проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на його повному утриманні, а відтак нарахування аліментів за період з травня 2019 по 01.01.2024, тобто в той час коли дитина не проживала з матір`ю, є безпідставним, недоцільним та таким, що суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, а також порушує права платника аліментів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення [PERSON] від сплати на користь [PERSON] заборгованості по аліментах, які нараховані за період з 01.05.2019 по 04.01.2024 у сумі 70 191 грн у виконавчому провадженні №52156149 з примусового виконання виконавчого листа виданого Тернопільським міськрайонним судом від 26.06.2015 у справі №607/2442/15-ц. Враховуючи наведене, суд

Outcome: partial