Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

26.01.2022 Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі за текстом - АТ «Райффайзен Банк», Банк) звернулось до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 01.06.2021 приватним нотаріусом КМНО Христенко О.В. за реєстровим №450 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 300 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі №911/160/21 стягнуто солідарно з ТОВ «ГАНУЛ», [PERSON] і [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк» 7 304 357,92 грн. боргу по кредиту, 1 074 191,82 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94,45 грн. пені, 125 679,66 грн. судового збору. 26.11.2021р. на виконання вищевказаного рішення видано відповідні накази. 08.12.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І.І. отримано заяву Банку за вих.№188/2/679 від 30.11.2021р. про примусове виконання цього рішення та 16.12.2021р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] і приєднано до зведеного виконавчого провадження (далі - ЗВП) [NUMBER] до якого також входять: - виконавче провадження [NUMBER] про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі виконавчого напису від 01.06.2021р., вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Христенко Оленою Віталіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 451. - виконавче провадження [NUMBER] про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі виконавчого напису від 01.06.2021р., вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Христенко Оленою Віталіївною, зареєстрованого в реєстрі за N? 450. Протягом грудня 2021 та січня 2022 р.р. приватний виконавець Крегул I.I. неодноразово відмовляв представникам Банку у наданні матеріалів ЗВП для ознайомлення без пояснення причин, внаслідок чого останнім не відома будь-яка інформація із ЗВП. 24.12.2021 року АТ «Райффайзен Банк» стало відомо, що на веб-сайті ДП «Прозоро Продажі» приватним виконавцем розміщено повідомлення щодо продажу земельних ділянок, які належать боржнику [PERSON] та у графі «Документація аукціону» виявлено, в тому числі, і спірний виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Христенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №450, за яким стягувачем є [PERSON] .. з якого вбачається, що стягнення відбувається на підставі Договору позики від 13.04.2021р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області, реєстровий №8047, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за яким останній отримав позику в сумі 300 000,00 грн. на один місяць із строком повернення до 13.05.2021р. Позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений з грубим порушенням законодавства та має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки у виконавчому написі, в порушення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, не зазначено, які саме документи були надані [PERSON] на підтвердження видачі позики та не зазначено на підставі яких документів вирішено те, що заборгованість є безспірною. Крім того, не зазначено строк, за який проводиться стягнення боргу, а зазначено лише кінцеву дату, до якої мала бути повернута позика, не зазначено розміру плати за вчинення нотаріальних дій, дати набрання написом законної сили, а також невірно зазначено строк пред`явлення напису до виконання. Зазначає про те, що за умовами Договору поруки, що укладений між Банком і [PERSON] він мав погоджувати з Банком, зокрема, отримання грошових позик, чого зроблено не було. Ухвалою суду від 15.02.2022 відкрито провадження у цій справі. 18.07.2022 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Нечипорука О.Л. до суду надійшов відзив, який долучений до матеріалів справи. У відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оспорюваний виконавчий напис вчинено правомірно та з дотриманням всіх вимог чинного законодавства. Позивач - АТ «Райффайзен Банк» не є стороною виконавчого напису, а тому не є належним позивачем у цій справі. Звертає увагу на те, що 22.12.2021 було проведено електронні торги з реалізації земельних ділянок, що належали [PERSON] , переможцем яких став [PERSON] . Ні він, ні іпотекодержатель реалізованого майна ТОВ «Тедіс-Україна» до участі у справі не залучені, а рішення може вплинути на їх права та обов`язки. Вказує на те, що грошові кошти, отримані у боргу від [PERSON] були необхідні відповідачу для реабілітації сина [PERSON] 2003 року народження, який має інвалідність. 27.07.2022 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гопкало В.В. до суду надійшов відзив, який долучений до матеріалів справи. У відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач, який не є стороною спірних правовідносин, не обґрунтовано яким чином порушено його права вчиненням оспорюваного виконавчого напису. Сам виконавчий вчинено у відповідності до вимог чинного законодавства. Ухвалою суду від 03.10.2022, яка занесена до протоколу судового засідання, цю справу об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович про визнання договору позики недійсним, провадження у якій відкрито ухвалою суду від 16.09.2022. Позовні вимоги про визнання договору позики недійсним опираються на тотожні фактичні обставини справи і обґрунтовані тим, що [PERSON] , уклавши договір позики, створив штучну заборгованість з метою швидкого продажу свого майна у межах виконавчого провадження, де Банк не є стягувачем, не зможе вплинути на його хід і отримати кошти від реалізації майна. Письмового погодження на укладення договору позики [PERSON] у Банку не отримав всупереч умовам п.4.1 та 4.3 Договору поруки. Крім того, на момент укладання спірного договору [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка не надавала згоду на укладення договору позики. Позивач вважає договір позики фіктивним, оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, тобто [PERSON] заздалегідь планував не повертати фіктивний боргу у сумі 300 000 грн [PERSON] і створити перешкоди у виконанні рішення суду у справі №911/160/21. Вважає, що цей правочин укладений для уникнення сплати боргу та виконання судового рішення щодо зобов`язань перед Банком. При укладенні договору [PERSON] діяв недобросовісно на шкоду інтересам кредитора - Банку і цей договір має ознаки фраудаторного правочину. У відзиві на цей позов представник відповідача [PERSON] - адвокат Гопкало В.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а також те, що укладення правочину порушило права позивача - АТ «Райффайзен Банк». Крім того, позивачем не обґрунтовано те, що відкриття виконавчого провадження, дії виконавця щодо опису і арешту майна боржника, подальша реалізація майна [PERSON] електронним аукціоном порушило права позивача, не надано доказів, які б підтверджували заниження вартості реалізованого майна. Виконавче провадження, яке було відкрито за заявою Банку було приєднано до зведеного виконавчого провадження [NUMBER], тобто Банк мав можливість реалізувати свої права як стягувач у виконавчому провадженні. Пред`явлення позову до суду вважає втручанням у цивільно-правові відносини між відповідачами, оскільки договір позики укладено, кошти, обумовлені ним, передані у боргу [PERSON] . Майно відповідача було реалізовано за ціною 10 951 060 грн, що перевищує суму боргу, яка має бути стягнута на користь Банку за рішенням суду у справі №911/160/21. Вважає, що у випадку ненадання згоди на укладення договору позики дружиною відповідача належним позивачем є саме вона. Недотримання вимог п.4.3 Договору поруки щодо отримання попереднього погодження Банку на отримання грошових позик не є підставою для визнання договору позики недійсним, оскільки [PERSON] не є стороною договору поруки. Крім того, за недотримання поручителем вимог п.4.3 Договору поруки передбачено застосування штрафу. Вважає, що відповідач [PERSON] діяла правомірно, укладаючи договір позики з [PERSON] , мала на меті досягнути правових наслідків, обумовлених договором, передала майно (гроші) на його виконання. 24.10.2022 представник позивача звернувся до суду з заявою про зміну підстав, в якій додатково зазначено про те, що позивачем отримано копію висновку Управління менеджменту фінансових злочинів від 15 лютого 2022 року №CPCD 763638, з якого вбачається, що банком було проведено перевірку по факту укладення договору позики з [PERSON] . В ході вказаної перевірки нею було повідомлено про те, що під час підписання нею та [PERSON] договору позики у приватного нотаріуса Личука Т.В. відповідач [PERSON] був відсутнім та грошові кошти йому не передавалися, таким чином є додаткова підстава щодо визнання недійсним оспорюваного договору позики від 13 квітня 2022 року, а саме відсутність факту передачі грошових коштів. 02.11.2022 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Нечипорука О.Л. на адресу суду надійшов відзив на об`єднаний позову, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на наступне. 05.08.2021 проведеною в межах виконавчого провадження оцінкою майна боржника визначено його вартість у розмірі 12 883 600 грн. Ця оцінка є дійсною і будь-ким з заінтересованих осіб не оскаржувалась. У зв`язку з тим, що на перших торгах майно продано не було, воно було уцінено в реалізоване з електронних торгів 22.11.2021 за ціною 10 951 060 грн. В даний час електронні торги недійсними визнані не були. Звертає увагу суду на те, що кошти були отримані за договором позики на лікування сина [PERSON] , згоду дружини було отримано. Арештоване майно, яке було реалізовано з електронних торгів 22.11.2021 перебувало в іпотеці ТОВ «Тедіс Україна», яке надало згоду приватному виконавцю на реалізацію предмету іпотеки і всі кошти, отримані від його реалізації були передані на рахунок іпотекодержателя. Про існування іпотеки Банк був обізнаний на момент укладання договору поруки з [PERSON] . У зв`язку з цим, договір позики з [PERSON] не має ознак фіктивності чи фраудаторності, оскільки стягнення на майно було проведено відповідно до вимог чинного законодавства і кошти, отримані від реалізації сплачені іпотекодержателю. Ухвалою суду від 07.06.2023 вжито заходи забезпечення у справі та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Христенко Оленою Віталіївною від 01.06.2021року, в реєстрі за № 450, про стягнення заборгованості з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), що перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича за виконавчим провадженням № [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Хуторянець О.В. заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечували. Треті особи до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, суд ухвалив розглядати справу за їх відсутності. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 27 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , як поручителем, укладено договір поруки №12/150-2/2568 з метою належного виконання зобов`язань за генеральним договором на здійснення кредитних операцій №01/150-2/515 від 27 липня 2017 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ГАНУЛ», згідно умов якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечення зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитного договору, за умовами якого позичальник зобов`язаний повернути кредит у розмірі 8 000 000 грн. в порядку передбаченому кредитним договором не пізніше 31 липня 2020 року. У зв`язку порушенням зобов`язань ТОВ «ГАНУЛ», АТ «Райффайзен Банк» у грудні 2020 року звернулось до Господарського суду Київської області із позовом про солідарне стягнення заборгованості з ТОВ «ГАНУЛ», [PERSON] , [PERSON] 13 квітня 2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., зареєстрований в реєстрі за №8047, за умовами якого [PERSON] отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 300 000 грн., без сплати відсотків, на строк 1 місяць із датою повернення 13 травня 2021 року. 01.06.2021 приватний нотаріус КМНО Христенко О.В. вчинила виконавчий напис, за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачені в строк за Договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. від 13.04.2021 за реєстровим №8047, грошові кошти у розмірі 300 000 гривень, строк повернення яких настав 13.05.2021. Рішенням Господарського суду Київської області від 03 червня 2021 року у справі №911/160/21 стягнуто солідарно з ТОВ «ГАНУЛ», [PERSON] , [PERSON] 7 304 357,92 грн. боргу по кредиту, 1 074 191,82 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94,45 грн. пені, 125679,66 грн. судового збору. 26 листопада 2021 року на примусове виконання вищевказаного рішення Господарського суду Київської області видано відповідні накази та 16 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Крегулом І.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] щодо нього і приєднано до зведеного виконавчого провадження [NUMBER]. До зведеного виконавчого провадження [NUMBER] також входять: виконавче провадження [NUMBER] про стягнення 200 000,00 грн. з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі виконавчого напису від 01 червня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Христенко О.В, зареєстровано в реєстрі за № 451; виконавче провадження [NUMBER] про стягнення 300 000,00 грн. з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі виконавчого напису від 01 червня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Христенко О.В., зареєстровано в реєстрі за№ 450. Ці виконавчі провадження були відкриті приватним виконавцем Крегулом І.І. 03 червня 2021 року, а 11 червня 2021 року складено постанову про опис та арешт майна боржника [PERSON] , якою описано нерухоме майно, а саме: - земельна ділянка площею 0,1929 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0068, знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1840 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0067, знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1260 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0049, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок загальною площею 466,3 кв.м, знаходиться за адресою [ADDRESS] ; - житловий будинок загальною площею 277,1 кв.м, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору іпотеки від 31.07.2019 №2323 це майно було передано в іпотеку ТОВ «Тедіс Україна» для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Ганул» за договором поставки №33-КЕ/18/КК від 16.07.2018. Строк виконання зобов`язання - 15.07.2020, розмір зобов`язання 16 961 200 грн. 01.06.2021 ТОВ «Тедіс Україна» надало письмову згоду приватному виконавцю Крегулу І.І. на реалізацію всіх предметів іпотеки, що зазначені вище. Згідно Звітів про незалежну оцінку нерухомого майна, що складені ТОВ «Оцінка і консультації» визначено вартість зазначених об`єктів нерухомого майна: - земельна ділянка площею 0,1929 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0068, знаходиться за адресою: [ADDRESS] 900 грн; - земельна ділянка площею 0,1840 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0067, знаходиться за адресою: [ADDRESS] 100 грн.; - земельна ділянка площею 0,1260 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0049, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] 700 грн.; - житловий будинок загальною площею 466,3 кв.м, знаходиться за адресою [ADDRESS] - 7 905 700 грн; - житловий будинок загальною площею 277,1 кв.м, знаходиться за адресою: [ADDRESS] - 4 588 200 грн. 07.10.2021 сторони виконавчого провадження повідомлені про результати оцінки. Згідно заяви приватного виконавця Крегула І.І. від 07.10.2021 за вих.№14717 передано це майно до ДП «Сетам» на реалізацію за стартовою ціною 12 883 60 грн. 22.12.2021 майно [PERSON] було реалізовано на електронних торгах (протокол №563928) за ціною 10 951 060 грн. 30.12.2021 приватним виконавцем складено акт про реалізацію предмету іпотеки. Крім того, після відкриття виконавчого провадження по виконанню наказу господарського суду Київської області, 19.12.2021 приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності щодо описаного та арештованого іншого нерухомого майна боржника, а саме: - земельна ділянка площею 0,4738 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0069, знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,6536 га, кадастровий номер 3223184601:01:019:0070, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, село Германівка, вул. Олени Ковальчук. Згідно звітів про незалежну оцінку майна, складених ТОВ «Оцінка і консультації» визначено вартість зазначених об`єктів нерухомого майна у розмірі 303 200 грн та 405 200 грн відповідно. 21.04.2023 це майно було передано на реалізацію ТОВ «Центральна універсальна біржа». Торги щодо реалізації цього мана проведені не були, оскільки 15.05.2023 АТ «Райффайзен Банк» звернулось до приватного виконавця з заявами про повернення виконавчого документу стягувачу та зняття майна з торгів. Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог про визнання договору позики недійсним, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19, 30 вересня 2021 року у справі №381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі №187/795/19. Згідно зі статтями 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивного правочину, зокрема, на підтвердження умислу відповідачів на укладення спірного договору без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Доводи позивача є припущеннями, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з роз`ясненнями абзацу п`ятого п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Посилаючись на те, що оспорюваним правочином порушено права позивача - АТ «Райффайзен Банк» його представник зазначав, що укладення цього правочину зумовило можливість вчинення виконавчого напису, який був пред`явлений до виконання до приватного виконавця і виконавчі дії зумовили реалізацію майна боржника [PERSON] без участі Банку, що позбавило останнього прав у цьому виконавчому провадженні. Крім того, до моменту пред`явлення Банком судового наказу до виконання, приватним виконавцем вже було передано ліквідне майно боржника для реалізації в ДП «Сетам». Оцінюючи доводи представника позивача в цій частині, суд вважає необхідним зазначити, що у відповідності до п.4.3 статті 4 договору поруки, укладеного 27 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , протягом строку дії цього договору поручитель не має права вчиняти без попереднього письмового погодження кредитора наступні дії, зокрема, отримання грошових позик, кредитів чи інших кредитних операцій від інших осіб, в тому числі банків, оформлення боргових зобов`язань перед іншими особами в будь-якій формі, включаючи надання порук тощо. Разом з тим, згідно з п.6.3.2 вказаного договору, поручитель на вимогу кредитора за порушення, невиконання або неналежне виконання поручителем всіх або окремих ст.ст.3, 4 цього договору сплачує кредитору штраф за кожен випадок порушення у розмірі 0,5% від суми кредиту за кредитним договором, зазначеної в п.1.1.1 цього договору. Отже, договором поруки передбачена відповідальність за невиконання умов вказаного договору. Ця міра відповідальності обумовлена між сторонами договору поруки, погоджена ними, у тому числі Банком. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти, обумовлені договором позики [PERSON] не передавались. Як вбачається зі змісту п.2 договору позики від 13 квітня 2021 року - передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Доказів, які б спростовували це не надано також. Висновок Управління менеджменту фінансових злочинів Банку №CPCD763638 щодо службової недбалості менеджера із залучення клієнтів малого та мікробізнесу відділу регіональних продажів малого та мікробізнесу Шевченківського відділення №1 Подольської С.М., в якому відображено зміст її пояснень, наданих службі безпеки банку, в яких вона повідомляє про відомі їй обставини укладання договорів позики з нею та [PERSON] , суд оцінює як недопустимий доказ (ст.78 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом п.12 постанови Пленуму ВС від 6.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК. Крім того, факт виконання зобов`язання за договором позики не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і показань свідка (постанова КЦС ВС від 18.07.2018 у справі № 143/280/17). Суд констатує те, що матеріали справи не містять доказів які б підтверджували надання [PERSON] згоди на укладання договору позики її чоловіком [PERSON] . Посилання представника останнього щодо наявність такої згоди в матеріалах нотаріуса, який посвідчував спірний правочин, матеріалами справи не підтверджено. Однак, відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 462/2662/20 від 30.06.2021. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] договір позики не оспорювала, доказів, що кошти, отримані за ним, використані в інтересах сім`ї матеріали справи не містять. Отже, всі зазначені позивачем підстави позову окремо підстав для задоволення не мають. Представник позивача посилається на те, що всі визначені підстави в сукупності вказують на фіктивність договору позики, його фраудаторний характер, оскільки вчинений на шкоду кредитору - Банку, з метою уникнення виконання зобов`язань перед ним. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя. У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернено стягнення на заставлене майно, виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 15 частини першої статті 39 цього Закону. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі. Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку". Матеріали справи не містять доказів щодо наявності спору щодо реалізації заставного майна, щодо порядку розподілу коштів, щодо поточного розміру заборгованості перед іпотекодержателем на момент реалізації майна. Сторони повідомляли суд про наявність в провадженні Обухівського районного суду Київської області справи щодо визнання електронних торгів недійсними та скасування протоколу про проведення електронних торгів, однак будь-яких письмових заяв по суті справи, з яких можливо було б встановити підстави позову суду не надано. Крім того, в цей час оцінка майна, яка була проведена в межах виконавчого провадження недійсною не визнавалась. Чи є заниження оцінки підставою позову про визнання електронних торгів недійсними, суду не відомо з підстав, зазначених у попередньому абзаці. Судом встановлено, що у боржника [PERSON] після реалізації майна 22.12.2021 залишилось нереалізоване майно, яке було передано на торги вже після відкриття виконавчого провадження. Представник позивача посилається на те, що це майно не має ніякої цінності за відсутності іншого майна, яке було реалізовано 22.12.2021, однак доказів щодо цього не надано. Це майно було знято з торгів після подання Банком заяви про повернення виконавчого документу стягувачу. Суд критично відноситься до позиції позивача щодо фраудаторності договору позики, зважаючи на те, що на момент укладання договору поруки Банк був обізнаний про те, що нерухоме майно відповідача перебуває у іпотеці іншої юридичної особи, яка вправі реалізувати свої повноваження іпотекодержателя в порядку та у обсязі, визначеному договором та чинним законодавством України. Позивачем не надано доказів щодо того, чи здійснювалась оцінка майна [PERSON] на момент укладання договору поруки, яка її ціна, щоб дозволити суду дійти висновку про те, що на моменту укладання договору поруки Банк мав підстави розраховувати на достатність вартості майна для задоволення вимог іпотекодержателя та Банку, у випадку їх виникнення. Крім того, не надано доказів щодо обізнаності Банку про розмір поточної на той момент заборгованості ТОВ «Ганул» перед ТОВ «Тедіс Україна». Ці докази в сукупності дозволили б суду проаналізувати те, чи вчинення дій щодо запозичення коштів у [PERSON] , укладення спірного договору, подальше вчинення виконавчого напису, відкриття виконавчого провадження та реалізація майна боржника у його межах були вчинені на шкоду іншому кредитору, тобто Банку. З цих підстав суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню суд виходить з наступного. Згідно із ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N?1172, Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N?20/5, а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року N? 2368/5. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов?язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. І тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року (далі - Перелік документів). Згідно з п. 1 Переліку документів, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, які передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, додаються оригінал нотаріально посвідченої угоди; документ, що встановлює прострочення виконання. Відповідно до п. 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України N?296/5 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Приватним нотаріусом Христенко О.В. вчинено виконавчий напис на нотаріально посвідченому договорі позики, строк виконання зобов`язань за яким настав. Посилання позивача на неподання документів на підтвердження видачі позики боржнику [PERSON] та не зазначення, на підставі яких документів (банківської виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості) прийнято рішення про наявність безспірності боргу боржника перед [PERSON] як стягувачем суд вважає необґрунтованими, оскільки подання таких документів не передбачено п.1 Переліку. Статтею 89 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у виконавчому написі повинні зазначатися: -дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім?я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; -найменування та адреса стягувача; -найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); -строк, за який провадиться стягнення: -суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; -розмір плати. сума державного мита сплачуваного стягувачем, або мита яке підлягає стягненню з боржника: -номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; -дата набрання юридичної сили: -строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Позивач посилається на недоліки у формі вчиненого виконавчого напсиу, а саме те, що, в порушення ст. 89 Закону України «Про нотаріат», приватним нотаріусом Христенко О.В. не зазначено строк за який правдиться стягнення боргу, а зазначено лише кінцеву дату до якої мала бути повернута позика; не зазначено розміру плата за вчинення нотаріальних дій - суми державного мита, яку сплачує стягувач за вчинення виконавчого напису; не зазначено дати набрання юридичної сили. Крім того, в порушення ст. 91 Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 4, 12 Закону України «Про виконавче провадження», приватним нотаріусом у виконавчому написі зазначено невірний строк його пред?явлення до виконання: замість трьох років зазначено один рік. Оспорюваний виконавчий напис ні боржником, ні стягувачем не оспорюється. Банк оспорює його як заінтересована особа, права якої порушено видачею цього виконавчого документу та його подальшою реалізацією у виконавчому провадженні. На думку суду, позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про порушення його прав вчиненим виконавчим написом та наявність підстав для втручання Банку у правовідносини, які виникли між відповідачами. Посилання на недоліки у формі виконавчого напису, не можуть бути самостійною підставою для задоволення позову заінтересованої особи у випадку не доведення нею того, що її права порушені. Крім того, позивачем не залучено до участі у цій справі іпотекодержателя реалізованого за виконавчим написом майна - ТОВ «Тедіс Україна» і переможця електронних торгів [PERSON] , на права яких впливатиме рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у випадку його задоволення. З цих підстав суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: dismissed