Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання недійсним договору про сплату аліментів на дитину від 20.01.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер №88. У позовній заяві позивач зазначає, що 22.06.2007 року сторони зареєстрували шлюб, який розвірано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області 30.11.2020. У шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . 20.01.2021 сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину. Проте, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки, умови договору суперечать вимогам законодавства, не відповідають нормам СК України та звужують права дитини, а саме: п. 5 договору визначено, що «Аліменти, одержавні на дитину, є власністю Матері і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. У разі смерті Матері аліменти є власністю дитини», що суперечить ст. 179 СК України, якою передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Також п. 5 договору суперечить п. 1 ст. 189 СК України у відповідності до якого «Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом». Крім того, договір містить абзац третій п. 2 де зазначено, що «починаючи з 01.02.2023 року в розмірі 50% від заробітної плати Батька щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні дитини на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу». У зв`язку з чим позивач зазначає, що він є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення, а не заробітну плату та на момент укладення договору до грошового забезпечення не відносилась додаткова винагорода за участь військовослужбовця в бойових діях, розмір якої складає від 30 до 100 тисяч грн., що вже не відповідає домовленностям на момент укладення договору про сплату аліметів в розмірі, співрозмірному з 15 тис. грн. щомісяця. З метою врегулювання спірних питань, позивачем направлено відповідачу пропозицію про внесення в договір змін в новій редакції. Відповідач відповідь на пропозицію не надав. На підставі викладеного позивач просить визнати вказаний договір недійсним. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.05.2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання у справі. 25.05.2023 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив від відповідача, у якому вона заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову, зокрема щодо твердження про недійсність п. 5 договору, з огляду на те, що її син є малолітньою особою і вона як його законний представник, має право брати участь в розпорядженні коштами в його інтересах. Крім того, за результатами перевірки проведеної 07.04.2023 Службою у справах дітей Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради встановлено, що одержувач аліментів забезпечує базові індивідуальні потреби дитини; щодо твердження про недійсність п. 2 договору, вважає, що формулювання «заробітна плата» замість «грошового забезпечення», не свідчить про порушення законодавства, а заміна формулювань не призведе до покращення інтересів дитини. Вимога позивача про визнання недійсним всього договору, а не окремих його частин свідчить про небажання позивача сплачувати аліменти на утримання їх спільної дитини. Разом з відзивом подала медичну документацію щодо стану здоров`я дитини, який має потреби в лікуванні. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.11.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка та її представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог обгрунтовуючи свою позицію доводами викладеними у відзиві. Представник відповідачки зауважив, що у разі визнання договору недійсним порушуються права дитини, а внаслідок двосторонньої реституції, дитина взагалі залишиться без матеріального забезпечення. В контексті норм матеріального права грошове забезпечення є заробітною платою, тому формулювання в договорі «заробітна плата» замість «грошове забезпечення» не свідчить про порушення законодавства та інтересів дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 22.06.2007 року сторони перебували в зареєструваному шлюбі, який розірвано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30.11.2020. За час перебування у шлюбі, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . 20.01.2021 року сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер №88, який позивач просить визнати недійсним. Так, умовами договору визначений порядок здійснення батьківських прав і обов`язки сторін. Крім того, за оспорюваним договором встановлено розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання дитини (п. 2). Аліментні зобов`язання за змістом укладеного договору виникають у платника - позивача по справі з 01.02.2021 до 01.02.2023 у сумі 15000 гривень щомісяця, починаючи з 01.02.2023 в розмірі 50% від заробітної плати позивача щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу. У п. 5 договору вказано, що аліменти, одержані на дитину, є власністю матері і мають використовуватися за цільовим призначенням. Позивач вважає, що умови договору суперечать вимогам законодавства та наявні підстави для визнання його недійсним. Як убачається зі змісту обгрунтування позову позивач зазначав про те, що договір є недійсним, оскільки пункт 5 викладений в редакції зміст якої суперечить нормі ч. 1 ст. 189 СК України та ч. 6 ст. 203 ЦК України , а пункт 2 договору не відповідає волевиявленню позивача на момент укладення договору через зміни в законодавстві, які сторони не могли передбачити, посилаючись на порушення ч. 3 ст. 203 ЦК України. Так, за своєю природою договір про сплату аліментів (аліментний договір) є цивільно-правовим договором, відповідно до якого платник аліментів зобов`язується надавати одержувачу аліментів матеріальне утримання на узгоджених ними умовах. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Так, СК України не встановлює порядок укладення, зміни, припинення договору про сплату аліментів на дитину, визнання його недійсним, а тому до таких положень застосовуються норми загального законодавства - ЦК України. Спеціальне - сімейне законодавство - встановлює особливі правила, які витікають зі специфічного характеру аліментних зобов`язань, а саме: суб`єктний склад, тривалість правовідносин, мінімальний розмір аліментів. Тому, враховуючи положення ст. 8 СК України, слід звернутися до відповідних норм цивільного законодавства. Згідно із законодавчо передбаченої можливості такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності. Відповідно до ст. 181 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю сторін. Сторонами договору про сплату аліментів виступають батьки дитини. Вони мають право скласти такий договір як у період їх перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Аліментний договір спрямований, передусім, на добровільне виконання аліментного зобов`язання одним із батьків, який проживає окремо, а також надає можливість батькам самостійно вирішити питання надання аліментів без втручання суду шляхом укладення договору, в якому буде визначено розмір та строки їх виплати (ч.1 ст.189). Законодавство України не закріплює чітких вимог щодо укладення такого договору, лише вказано, що він укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тому при його укладанні мають бути дотримані загальні вимоги, що встановлені ст. 203 ЦК України. Слід зазначити, що зміст договору про сплату аліментів на дитину законодавством чітко не регламентований, в ньому за загальними правилами мають міститись істотні, до яких варто відносити його предмет, розмір, порядок та строки виплати аліментів і порядок їх цільового використання, та звичайні умови. Отже, сторони даного договору не обмежені в можливості визначити як істотні умови для конкретного договору про сплату аліментів на дитину (дітей), так і додаткові умови. Зокрема, в договорі про сплату аліментів сторони мають можливість самостійно передбачити розмір аліментів вище за суму, яку б встановив суд у своєму рішенні, якщо аліменти стягувалися у судовому порядку, або вище за той, на який одержувач аліментів міг би претендувати згідно із законом. До того ж батьки можуть включити до договору й інші умови, які вони вважатимуть необхідними, а тому можуть мати місце випадкові умови, що не стосуються безпосередньо предмету даного договору. СК України у цьому контексті висуває лише одну вимогу: умови договору не можуть порушувати права дитини, що встановлюються СК України. Таким чином, договір між батьками про сплату аліментів дає можливість сторонам зобов`язання самостійно погоджувати найбільш прийнятні для них умови надання утримання на дитину. Вирішуючи питання означене позивачем відносно того, що пункт 2 договору суперечить вимогам законодавства, не відповідає нормам СК України та його волевиявленню, суд врахував вищевикладене та дійшов наступного висновку. Так, згідно умов укладеного сторонами договору позивач мав сплачувати аліменти з 01.02.2021 до 01.02.2023 у сумі 15000 гривень щомісяця, починаючи з 01.02.2023 в розмірі 50% від заробітної плати позивача щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу (п. 2). Позивач посилається на те, що він будучи військовослужбовцем отримує грошове забезпечення, а не заробітну плату, в свою чергу пунктом 2 договору передбачено стягнення аліментних платежів від заробітної плати, у зв`язку з чим вважає, що абз. 3 п. 2 договору є недійсним. Так, згідно чинного законодавства утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, крім виплат, що не мають постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом. Також це стосується, зокрема, додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану. Згідно з ч. 1-2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. У пункті 8 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (Постанова Кабміну України від 26.02.1993 №146) зазначено, що з військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів внутрішніх справ, утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, інших виплат, установлених законодавством, зокрема додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану, крім грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом (Пункт 8 в редакції Постанови Кабінету міністрів України № 122 від 16 лютого 2022 року; із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету міністрів України № 1263 від 11 листопада 2022 року). Відповідно до п. 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого 07 червня 2018 року № 260 (надалі Порядок) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги. Таким чином, заробітна плата і додаткові виплати військовослужбовця дозволяють нараховувати аліменти в більшому розмірі, що спрятиме поліпшенню матеріального становища дитини та належного рівня життя. Крім того, суд розцінює прийнятним твердження відповідача про те, що грошове забезпечення і є заробітною платою, тому формулювання в договорі «заробітна плата» замість «грошове забезпечення» не свідчить про порушення законодавства та інтересів дитини. Також слід звернути увагу на положення ст. 182 СК, відповідно до якої гарантований мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ця норма має імперативний характер і поширюється не тільки на розмір аліментів, встановлений рішенням суду, але й при визначенні розміру аліментів у договорі про сплату аліментів на дитину. Тобто, можливість щодо їх зменшення обмежена, оскільки існує вказівка СК на те, що умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені законом. Тому у будь-якому випадку розмір аліментів за договором повинен відповідати вимогам ст. 182 СК, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, посилання позивача про те, що зміст абзацу 3 п. 2 договору не відповідає волевиявленню позивача спростовується наступним. Волевиявленням є передбачений законодавством зовнішній вияв волі дієздатних суб`єктів права, який тягне за собою юридичні наслідки. Становлячи різновид фактів юридичних, волевиявлення може виражатися у діях правомірних і неправомірних. Формою волевиявлення може бути не тільки реальна активна поведінка, а й бездіяльність. Юридичне значення може надаватися в деяких випадках не тільки прямому волевиявленню, а й непрямому (т. з. конклюдентному), в якому воля суб`єкта виражається не безпосередньо, а через такі дії (або бездіяльність), які дають змогу з безперечністю встановити її зміст і спрямованість. Волевиявлення повинне бути свідомим, вільним (невимушеним), справжнім (не удаваним) і здебільшого мати певну форму. Разом з тим, у п. 16 договору зафіксовано наступне «Ми, батьки, підтверджуємо, що цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі». Отже, на момент укладення спірного договору волевиявлення сторін на його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а тому підстави для визнання окремого пункту чи договору в цілому, - недійсним, відсутні. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача в частині невідповідності укладеного договору нормам законодавствам в частині відносно того, що аліменти, одержані на дитину, є власністю матері (п. 5). Так, конституційно закріплюється, що найвищою соціальною цінністю є людина, її життя, здоров`я, честь, гідність, недоторканність і безпека, зокрема, ст. 51 Конституції України передбачається, що сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Складовою частиною такої правової охорони є законодавчо встановлений обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, сплачувати кошти (аліменти) на її утримання, що дозволяє дитині отримувати соціальний захист та належні блага. Чинне сімейне законодавство хоча дійсно надає можливість батькам дитини самостійно за власною домовленістю укласти договір про сплату аліментів на дитину (ст. 189 СК України), але і встановлює умови, обов`язкові при укладенні такого договору. Відповідно до ст. 189 СК України та п. 4.15 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, порядок виплати та підстави цільового використання аліментів, а також відповідати загальним умовам дійсності і не порушувати права та інтереси дитини, які встановлені Сімейним кодексом України. У випадку порушення інтересів дитини можливе пред`явлення позову про його примусову зміну, розірвання або визнання недійсним. Поняття порушення інтересів дитини в СК України не розкрито, тобто має оціночний характер. Наявність або відсутність суттєвого порушення інтересів зазначених осіб аліментною угодою встановлюється судом у кожному конкретному випадку відповідно до вимог закону про забезпечення пріоритетного захисту прав та інтересів дітей. За своєю правовою природою даний договір сплату аліментів на дитину належить до сімейно-правових договорів, оскільки внаслідок його укладення і виконання настають правові наслідки, передбачені нормами сімейного законодавства, а саме надання батьками утримання дитині. Предметом аліментного договору є аліменти, що надаються аліментнозобов`язаною особою на утримання особи, яка його потребує, у рамках сімейних правовідносин. Той з батьків, який отримує аліменти за договором, діє як законний представник в інтересах дитини. Уповноваженою особою є сама дитини, яка є і власником аліментів. Таким чином п. 5 оскаржуваного договору обмежує законні права дитини. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про сплату аліментів на дитини сторона позивача указувала як підставу для визнання цього договору недійсним ряд норм матеріального права, зокрема ч. 1 ст. 189 СК України, ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закон». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо застосування ст. 228 ЦК України до спірних правовідносин суд зазначає наступне. Стаття 228 ЦК України визначає наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, котрі є серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Частина 1 ст. 228 ЦК містить перелік об?єктів цивільних прав, які можуть бути порушені його вчиненням. До них, зокрема, належать: конституційні права і свободи людини і громадянина; майно фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади. При цьому, коли щодо конституційних прав і свобод людини і громадянина йдеться про порушення взагалі, то стосовно майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади характер правочину конкретизовано: тут ідеться про антисоціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним. Ст. 228 ЦК безпосередньо не вказує на вину як кваліфікуючу ознаку такого правочину. Проте з формулювання, яке вона містить: «правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення...» можна зробити висновок, що провина має враховуватися. Вона виражається у намірі порушити публічний порядок з боку осіб, які вчиняють такий правочин. При цьому не має значення, чи такий намір був у однієї сторони правочину, чи він мав місце в обох чи більше учасників договору. Згідно з ч.2 ст. 228, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним унаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для застосування норми ст. 228 ЦК України відносно предмету спору у справі, оскільки матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, не пов`язана з публічним порядком, а стосується сімейних правовідносин. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання договору недійсним повністю, не вказав, якій нормі закону суперечить зміст всього договору, чи може оспорюваний правочин виконуватися без урахування недійсної частини за обставин, коли воля сторін спрямована на настання правових наслідків, обумовлених ним. Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Визнання недійсними вказаних умов договору не впливає на дійсність решти його умов, оскільки ці питання врегульовані безпосередньо законом і не можуть бути змінені домовленістю сторін, тому навіть потребують окремого застереження в договорі. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково та визнання договору недійсним в частині, що не відповідає закону. Разом з тим, зміст позовної заяви та пояснень позивача свідчить про намагання таким чином змінити розмір визначених за договором аліментів, при визначених якого він, можливо, діяв необачливо для себе. Однак суд звертає увагу позивача, що підстави для визнання правочинів недійсними і підстави для їх розірвання не є тотожними. Зокрема, за відсутності підстав для визнання правочину недійсним може порушуватися питання про його зміну або розірвання. Так, аліментний договір може бути змінено за взаємною згодою сторін або за рішенням суду. Зміна або припинення аліментного договору можлива у будь-який час за взаємною згодою сторін і також повинна укладатися в нотаріальній формі. У випадку недосягнення згоди розмір аліментів може бути змінений судом за позовом платника аліментів або одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Щодо стягнення судового збору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як роз`яснено у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. За такого, з огляду на те, що судом позовні вимоги задоволено частково, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 536,80 грн. (1073,60 грн. : 2).

Outcome: partial