Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

У лютому 2024 [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації за невикористану відпустку та лікарняний, моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила про те, що з 26.11.2021 року вона перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, обіймала посаду діловода та 31.05.2022 року була звільнена на підставі угоди сторін. Відповідно до даних довідки ОК-7 з електронного кабінету Позивачки за період перебування у трудових відносинах з Відповідачем їй була нарахована заробітна плата у розмірі 35 505,22 грн. Вважає, що нарахування заробітної плати проведено не вірно, оскільки нарахування заробітної плати за травень 2022 року повинно бути не менше мінімальної заробітної плати у розмірі 6 500,00 грн., а нарахування заробітної плати за березень-квітень 2022 року взагалі не було здійснено, хоча Позивачка виконувала свої трудові обов`язки. З наданого Позивачкою у позовній заяві розрахунку та його обґрунтування, остання вважає, що за період її роботи їй повинна була бути нарахована заробітна плата у розмірі 42 021,71 грн. Згідно відомостей з карткового рахунку Позивачка, виплата їй заробітної плати за весь період склала 15 905,84 грн. Розрахунок у день звільнення з Позивачкою проведено не було, як його і не проведено станом на 01.02.2024, заборгованість по заробітній платі становить 26 115,87 грн. Окремо позивачка зазначає про те, що відпрацювала у Відповідача 187 днів та мала право на відпустку тривалістю 12 календарних днів, яку не використала, а тому при звільненні мала отримати за неї компенсацію у розмірі 2 696,64 грн. (з розрахунку заробітна плата 42 021,71 грн. розділити на 187 днів та помножити на 12 календарних днів). Також позивачка, з посиланням на ст.117 КЗпП України та у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, вважає що на її користь підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 39 083,00 грн. виходячи з розрахунку з 209,00 грн. (середньоденний заробіток при мінімальній заробітній платі 6 500,00 грн.) помножити на кількість днів 187. Позивачка посилаючись на те, що у лютому 2022 перебувала на лікарняному зазначає про те, що у Відповідача був наявний обов`язок сплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок власних коштів, чого зроблено не було. Належні Позивачці виплати за 5 днів тимчасової непрацездатності складають 1 232,00 грн., виходячи з розрахунку наведеного в позовній заяві. Враховуючи те, що станом на 01.02.2024 Позивачка почуває себе дуже пригнічено та морально виснажено оскільки у неї відсутнє розумінні того, як Відповідач міг її позбавити заробітної плати, що призводить до приниження її гідності, оцінює свої моральні страждання у 40 000,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача у якості моральної шкоди. Навівши вказані обґрунтування та розрахунки Позивачка просила суд стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 28 812 грн. 51 коп., заборгованість по невиплаті лікарняних в розмірі 1 232 грн. 00 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 39 083 грн.. 00 коп., моральну шкоду в сумі 40 000 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 5 500,00 грн, а за загалом грошову суму у розмірі 114 627 грн. 51 коп. Ухвалою суду від 06.02.2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано Позивачці строк для усунення недоліків, шляхом сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн. 09.02.2024 на адресу суду надійшла заява від Позивачки про усунення недоліків разом з квитанцією про оплату судового збору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Вирішено провести перше судове засідання у цій справі 12.03.2024 року. 12.03.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а судові витрати покласти на Позивачку. У відзиві Відповідач зазначає про те, що позовні вимоги не відповідають об`єктивним обставинам та значно перевищують реальний розмір заборгованості, що виникла у підприємства перед Позивачкою. Відповідач визнає факт, що Позивачка була працевлаштована з 26.11.2021 у ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком» та звільнена 31.05.2024 року за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. З 01.03.2022 по 31.05.2022 [PERSON] знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати згідно поданої нею заяви. За час роботи в ТОВ «ШБ «Альтком» з 26.11.2021 року по 31.05.2022 року [PERSON] було надано 2 дні щорічної основної відпустки та 10 днів додаткової відпустки на дітей за 2022 рік, про що видавались відповідні накази по підприємству. Відповідно до діючого законодавства України роботодавець може надавати окремим працівникам матеріальну допомогу за їх заявами у зв`язку з особистими обставинами без встановлення цілей або напрямів її витрачання. Призначення такої допомоги нараховується на підставі відповідної заяви робітника та відповідного наказу керівника підприємства. 07 квітня 2022 року декільком співробітникам ТОВ «ШБ «АЛЬТКОМ» дійсно була виплачена матеріальна допомога (на підставі їх заяви та відповідного наказу), під час чого з технічних причин, деяким працівникам підприємства, які не мали права, не писали відповідні заяви та відносно котрих не видавались відповідні накази, безпідставно виплачена матеріальна допомога, замість заробітної плати за січень та лютий 2022 року. Після встановлення факту безпідставно нарахованої матеріальної допомоги, Відповідачем прийняті невідкладні заходи щодо виправлення помилки. З метою врегулювання даного питання, Відповідачем направило в ПАТ «АБ «ГЛОБУС» лист з коректировкою призначення платежу, а саме: замість «Безготівкове зарахування неоподаткованої матеріальної допомоги за 04.2022 р. на зп картки співробітників ТОВ «ШБ «АЛЬТКОМ», без ПДВ.» - «Безготівкове зарахування неоподаткованої матеріальної допомоги за 04.2022 р. - 8 464 892,60 грн.; заробітна плата січень-лютий 2022р. - 957 965,94 грн. на зп картки співробітників ТОВ «ШБ «АЛЬТКОМ», без ПДВ.», та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» який безпосередньо здійснював перерахування та виплату відповідних сум, в зазначеному листі також змінено призначення платежу замість «Матеріальна допомога» - «Матеріальна допомога, заробітна плата за січень-лютий 2022 року. Відповідачем у відзиві визнано, що заборгованість Відповідача перед Позивачкою по виплаті заробітній платі складає 9 802 грн. 28 коп., а також компенсація за невикористану відпустку 1 377 грн. 56 коп. Таким чином, загальна сума заборгованості перед [PERSON] становить 11 179 грн. 84 коп. Окрім того, на думку Відповідача, факт спричинення моральної шкоди Позивачкою в розмірі 40 000 грн. 00 коп. не обґрунтовано та не підтверджено, а також документально не підтверджено витрати на правову допомогу, тому вимоги задоволенню не підлягають. 25.03.2024 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, яка мотивована тим, що Відповідачем по тексту позовної заяви визнано факт заборгованості з заробітної плати, однак наявний спір з приводу його розміру. На думку Позивача, надані розрахунки відповідачем, є частково вірними, так як не містять розрахунку за три місяці - лютий, березень та травень 2022 року, а сума нарахованої заробітної плати за лютий 2022 року відрізняється від суми яка задекларована відповідачем до податкової. Заборгованість із заробітної плати за період з 26.11.2021 по 31.05.2022 становить 45 925,14 грн. згідно з розрахунком, який додається. Отже, відповідач частково вказав про нараховану зарплатню за лютий 2022 року, замість - зазначених в формі ОК7- 9 363,14 грн., а в довідці яка долучена до відзиву, визнано борг на 5 548,51 грн. За березень 2022 року Відповідач взагалі не вказав про нараховану заробітну платню. За квітень 2022 року вказано про нараховану зарплатню також частково 1 724,80 грн., замість 11 100,00, та за травень вказано про частково нараховані 1 433,88 грн., замість 11 100,00 грн. Отже, борг із зарплатні, за період з 26.11.2021 по 31.05.2022 становить 45 925,14 грн. Розрахунок заборгованості за березень, квітень, травень 2022 року, вказано без вирахування податків, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд має визначати зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. У відзиві на позовну заяву Відповідач визнає наявність заборгованості по сплати виплат з лікарняного, тому Позивач просить стягнути нараховані та невиплачені лікарняні в розмірі 1 232,00 грн. В обґрунтування стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, Позивачка зазначає, що загальний період роботи [PERSON] з 26.11.2021 по 31.05.2022, це шість місяців та п`ять днів. За шість відпрацьованих місяців - позивачка має право на 12 днів відпустки. Два дні щорічної відпустки позивачкою використано з 03.02.22 по 04.02.2022, що визнається відповідачем, залишилось невикористаних 10 днів відпустки. Отже, компенсація за невикористані 10 днів щорічної відпустки, становить 5162,79 грн. (516,27 середньоденна зарплата х 10 днів невикористаної щорічної відпустки). Щодо стягнення середнього заробітку Позивачка зазначає про те, що на момент звернення до суду та на момент винесення рішення, у Відповідача наявна заборгованість із заробітної плати перед Позивачкою, що у розумінні ст.117 КЗпП є підставою для стягнення середнього заробітку. Позивачкою наведено наступний розрахунок середнього заробітку за 466 робочих дні (з наступного дня після звільнення по 11.04.2024) помножено на 516,27 грн. (середньоденна заробітна плата з розрахунку з окладу 11 100,00 грн. за два останні місяці, які передують звільненню). Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 240 581,82 грн., який Позивачка просить стягнути з Відповідача. Також Позивачка просила стягнути 40 000,00 грн моральної шкоди та підстави, які зазначені в первісному позові доповнила тим, що на її утриманні є двоє малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Через протиправність дій відповідача, позивачці довелось самотужки відшукувати матеріальні ресурси для утримання двох малолітніх дітей, адже одягати, годувати та лікувати, дітей потрібно постійно. Неможливість належного утримання дітей, з вини відповідача, позивачка зазнала чималих труднощів та страждань, їй довелося купувати їжу та одяг в борг, звертатися та просити допомоги у сторонніх осіб, що дуже пригнічує та принижує позивачку. Окрім зазначеного, через борги та винну поведінку відповідача, у позивачки та її дітей, погіршився стан здоров`я, через що їй довелося звертатися до лікаря, купувати та приймати ліки, що підтверджується відповідними чеками. З посиланням на вказані обґрунтування Позивачка просила суд стягнути на свою користь з Відповідача 292 901,75 грн., з яких: компенсація за невикористані 10 днів щорічної відпустки 5 162,79 грн., невиплачені лікарняні 1 232,00 грн., заборгованість із заробітної плати 45 925,14 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, за період 31 травня 2022 по 11 квітня 2024 в розмірі 240 581,82 грн. Також, просила стягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,00 грн., витрати на правову допомогу адвоката Коломоєць І.В. в розмірі 5 000,00 грн., витрати на правову допомогу Адвоката Погосян М. в розмірі 4 800,00 грн. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено та не оспорюється Відповідачем, що відповідно до наказу №1292-к від 25.11.2021 року [PERSON] прийнято на посаду діловода з 26.11.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком», з окладом 11 100,00 грн, з тривалістю робочого дня - 40 годин. 31.05.2022 [PERSON] звільнено з займаної посади, за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом від 31.05.2022 № 184/1-к. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції статті на день звільнення) передбачено, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.. Згідно ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З підстав звернення Позивача до суду вбачається, що у сторін наявний спір про розміри нарахованої заробітної плати та на думку Позивача вказаний розмір повинен бути не менше посадового окладу, а відповідачем при нарахування заробітної плати, вимоги законодавства в цій частині порушено, та нараховувалась заробітна плата менша від розміру посадового окладу. Вирішуючи позов в цій частині суд виходить з наступного. Статтею 43 Конституції України установлено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується За змістом статті 96 КЗпП України, статті 6 Закону України «Про оплату праці» системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, професійні стандарти та кваліфікаційні характеристики (за відсутності професійних стандартів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або органом, уповноваженим власником, згідно з професійними стандартами за погодженням із виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). За відсутності професійних стандартів таке віднесення може здійснюватися згідно з кваліфікаційними характеристиками. Колективним договором, а якщо договір не укладався - наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, виданим після погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), а в разі відсутності первинної профспілкової організації - з вільно обраними та уповноваженими представниками (представником) працівників, можуть встановлюватися інші системи оплати праці. Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни (таке ж положення міститься у статті 103 КЗпП України). Статтею 30 цього Закону (статтею 110 КЗпП України) установлено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Отже з наведеного вбачається, що виплата заробітної плати Позивачці повинна була здійснюватися на рівні не менше посадового окладу, який встановлено у наказі про прийняття на роботу, а саме 11 100,00 грн. Оскільки відомості щодо зміни умов праці після прийняття на роботу [PERSON] в бік зменшення, судом не встановлено та відповідних доказів Відповідачем не надано. Так вирішуючи спір щодо нарахованої суми заробітної плати, перевіряючи розрахунок наданий Позивачкою до уточненої позовної заяви та розрахунок, який наведений в довідці Відповідача, яка долучена до відзиву, суд приходить до наступного. Як вбачається з проведеного Відповідачем розрахунку сума нарахованої заробітної плати за листопад 2021 року у розмірі 1 513,64 грн. (з урахування прийняття на роботу з 26.11.2021 та кількості відпрацьованих днів), грудень 2021 року у розмірі 11 186,84 грн. та січень 2022 року у розмірі 11383,05 грн., відповідає рівню встановленого посадового окладу, а отже нарахування є такими, що відповідають вимогам законодавства. З приводу нарахувань за лютий 2022 року, то суд враховує, що згідно витягу з електронного реєстру листків непрацездатності [PERSON] у лютому 2022 року перебувала на лікарняному з 08.02.2022 по 14.02.2022, загалом 7 днів та у відпустці. Однак, рівень нарахованої заробітної плати у довідці, яка надана позивачем, та у відомостях з довідки ОК-7 різняться, а тому, враховуючи, що довідка ОК-7 формується автоматично ПФУ України з Реєстру застрахованих осіб, тому саме суму у розмірі 9 363,14 грн, яка визначена у вищезазначеній довідці суд вважає вірною виходячи із розміру посадового окладу та відпрацьованого у лютому 2022 року фактичного часу (з врахуванням періоду тимчасової непрацездатності). Також, враховуючи встановлені вище обставини суд зазначає, що оскільки нарахування заробітної плати за березень-травень 2022 року були здійснені Відповідачем на рівні меншому ніж посадовий оклад, то такі нарахування не відповідають вимогам законодавства про працю і саме тому, суд приходить до висновку, що нарахована заробітна плата у визначені місяці повинна була здійснюватися на рівні не менше посадового окладу, який встановлено у наказі про прийняття на роботу, а саме 11 100,00 грн. Згідно наведеного, [PERSON] за період листопад 2021 року травень 2022 року заробітна плата повинна була бути нарахована та виплачена ра рівні 66 746,67 грн. (листопад 2021 року 1 513,64 грн., грудень 2021 року 11 186,84 грн.; січень 2022 року -11 383,05 грн.; лютий 2022 року 9 363,14; березень 2022 року 11 100,00 грн., квітень 2022 11 100,00 грн., травень 2022 року 11 100,00 грн.). За загальним правилом у трудових спорах обов`язок доказування правомірності своїх дій покладається на власника або уповноважений ним орган. Отже, з урахуванням зазначених приписів закону, у спорах про розмір належних працівникові сум заробітної плати саме власник або уповноважений ним орган на основі обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, зобов`язаний довести правильність нарахування та виплати заробітної плати працівникові за спірний період із помісячним зазначенням загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розмірів і підстави відрахувань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належить до виплати. При цьому, якщо власник або уповноважений ним орган не погоджується з розрахунком заборгованості, здійсненим працівником, він за загальними правилами доказування на основі належних і достатніх доказів повинен навести власний розрахунок, який би спростовував розрахунок позивача і підтверджував правильність нарахування і виплати йому заробітної плати відповідачем. Позивачкою до уточненої позовної заяви додано розрахунок заборгованості заробітної плати за період з 26.11.2021 по 31.05.2022 (з врахуванням розмірі посадового окладу 11 100,00 грн. та сум фактичних зарахувань на рахунок Позивачки), згідно якого заборгованість із заробітної плати становить 45 925,14 грн. Згідно роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. З огляду на те, що факт заборгованості по заробітній платі Відповідачем не заперечується, контррозрахунку заборгованості відповідачем суду не надано, враховуючи часткову оплату заробітної плати, а відповідно і здійснення сплати обов`язкових зборів та платежів з цієї суми та приймаючи до уваги, що нарахування податків та платежів до компетенції суду не належить, дані відрахування проводяться підприємством при виплаті присудженої судом суми, суд погоджується з розрахунком заборгованості, який надано до уточненої позовної заяви, та приходить до обґрунтованого висновку, що сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 45 925,14 грн. підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивачки в повному обсязі. Щодо твердження Відповідача про те, що Позивачка з березня по травень 2022 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то суд зазначає, що наявність відповідної заяви не підтверджує факт перебування у відпустці за відсутності відповідного наказу та табелів обліку робочого часу з відповідною відміткою, а також з огляду на те, що у квітні-травні 2022 року здійснювалося нарахування заробітної плати самим відповідачем. Щодо твердження Відповідача про те, що затримка розрахунку при звільненні з Позивачем триває це з вини роботодавця а, внаслідок ведення бойових дій, а саме у зв`язку з тим, що періодично бойові дії та ракетні атаки відбуваються на території, де знаходилось підприємство (Донецька область, місто Маріуполь), враховуючи відсутність можливості виконувати свої посадові обов`язки у дистанційному режимі, призупинено дію трудових договорів з переважною більшістю працівників ТОВ «ШБ «АЛЬТКОМ» до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, а листом від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчила військову агресію Російської Федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили, то суд зазначає наступне. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Наразі режим воєнного стану в Україні триває. Відповідачем до відзиву не надано жодного доказу про те, що підприємство територіально знаходиться у зоні бойових дій, що призупинено дію трудових договорів з переважною більшістю працівників, а тому, у суду відсутні докази а отже і підстави вважати, що затримка розрахунку при звільненні з Позивачем виникла та триває це з вини роботодавця а, внаслідок ведення бойових дій. Відповідно до правових позицій викладених у Постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 754/15548/17 та постанові Верховного Суду від 14.12.2022 р. у справі № 750/10938/15-ц строки звернення до суду, які встановлені ст. 233 КЗпП України мають застосовуватися судом незалежно від заяви сторін. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне надати оцінку обставинам, які пов`язані з перебігом строків звернення позивача до суду. На момент виникнення спірних відносин стаття 233 КЗпП України діяла в редакції, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, до 19.07.2022 року право позивача звернутися до суду з позовом, не було обмежено будь-яким строком. Разом з цим, 19.07.2022 року набрав чинності Закон України 2352-ІХ від 01.07.2022 року, яким були внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Разом з цим, оскільки зміни до ст. 233 КЗпП України, які встановлюють строк на звернення до суду, були внесені до виникнення права позивача на звернення до суду з даним позовом, а закон зворотньої дії у часі не має, та оскільки внесені зміни звужують права позивача, а тому не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, суд звертає увагу на те, що перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбачений новою редакцією ст. 233 КЗпП України, у спірних правовідносинах мав розпочатися 19.07.2022 року і закінчитися 19.10.2022 року. В той же час суд вважає, що виходячи з приписів чинного законодавства потреба в поновленні судом вказаного строку відсутня у зв`язку з таким. Відповідно до ст. ст. 256, 267 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплив якого є окремою самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю три роки, але ст. 258 ЦК України передбачає, що окремими актами законодавства може встановлюватися спеціальна позовна давність, яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Строки звернення до суду передбачені стаття 233 КЗпП України є спеціальною позовною давністю, що узгоджується з висновками викладеними в пункту 2.2 рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 8-рп/2013 та пункту 75 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 р. у справі № 210/2104/16ц. 17.03.2022 року набрав чинності ЗУ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", яким розділ "Прикінцеві і перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану на строк його дії продовжуються строки позовної давності, визначені статтями 257-259 ЦК України, включаючи строки спеціальної позовної давності визначені відповідно до ст. 258 ЦК України. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Наразі режим воєнного стану в Україні триває. Суд дійшов висновку, що відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки звернення до суду передбачені ст. 233 КЗпП України є продовженими до завершення воєнного стану, оскільки вони є різновидом строків спеціальної позовної давності передбачених ст. 258 ЦК України. За таких обставин при зверненні до суду з даним позовом Позивачка не пропустила вищевказані строки звернення до суду. Щодо вимоги Позивачки про стягнення з Відповідача допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 1 232,00 грн., то суд виходить з того, що під час розгляду справи вже встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами те, що [PERSON] у лютому 2022 року перебувала на лікарняному з 08.02.2022 по 14.02.2022, загалом 7 днів. Одним із видів матеріального забезпечення та соціальних послуг за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є допомога по тимчасовій непрацездатності, що передбачено п.1 ч.1 ст. 20 Закону Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності (частина перша статті 31 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац другий частини другої статті 22 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїх постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 404/3447/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 591/1079/19 виснував, що оскільки у статті 116 КЗпП України йдеться про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, що не обмежується лише заробітною платою, а включає в себе також інші нарахування, у тому числі й допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, тому такі кошти відносяться до виплат, які належать працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Суд враховує, що Відповідач не спростовує факт перебування Позивачки на лікарняному у вказаний період, не надає підтвердження сплати останній перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок власних коштів, не спростовує наданий Позивачкою розрахунок оплат, а тому перевіривши наданий розрахунок, суд вважає його обґрунтованим, а вимогу про стягнення невиплачених лікарняних в розмірі 1232,00 грн. доведеною та такою, що підлягає задоволенню. З приводу вимоги Позивачки про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за 10 календарних днів у розмірі 5 162,79 грн., суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»). Таким чином, з урахуванням того, що відповідачем визнано по тексту відзиву, що Позивачка використала тільки 2 дні щорічної основної відпустки, що підтверджується наказом від 28.01.2022 №37-в, а також те, що не спростовано відповідачем кількість днів не використаної відпустки у розмірі 10 календарних днів, згідно наданого розрахунку та сума компенсації за невикористані дні відпустки, заявлені позовні вимоги про стягнення компенсації за 10 невикористаних днів відпустки у розмірі 5 162,79 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 240 581,82 грн. з розрахунку: період затримки 466 робочих днів з часу звільнення до 11.04.2024 помножена на середньоденну заробітну плату 516,27 грн. Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні йому суми, що в розумінні ст.117 КЗпП України є підставою стягнення середнього заробітку. Вирішуючи дану позовну вимогу, суд виходить з наступних обґрунтувань. Законом України №2352-IX від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, внесені зміни, в тому числі, і до норм КЗпП України. Відповідно до вказаного Закону України №2352-IX від 01.07.2022 року: …16) текст статті 117 викласти в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Приписи статті 117 КЗпП України у попередній редакції не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01.07.2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Отже, даний Закон України містить норми прямої дії, та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19.07.2022 року. Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 у справі №380/19103/22 констатував, що у випадку коли правовідносини виникли (день звільнення працівника) до 19.07.2022 року, то до даних правовідносин застосовується норма ст.117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 року з врахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, тобто суд застосовує редакцію КЗпП України, що діяла на день звільнення з урахуванням критеріїв, щодо зменшення, що викладені в постановах Великої Палати. Починаючи з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ без можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. Період з 01.06.2022 (наступний день після звільнення 31.05.2022) до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підсумовуючи вищевказане та аналізуючи обставини даної справи, суд дійшов висновку, що спірний період стягнення середнього заробітку поділяється на дві частини: 1) з 01.06.2022 року по 18.07.2022 року (з моменту звільнення позивача і до набрання чинності Законом №2352-ІХ) за який підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла станом на день звільнення, з можливість застосування принципу співмірності і зменшення такої виплати (з урахуванням позицій Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15), 2) з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року, за який підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, яка обмежує строк виплати шістьма місяцями. Отже, кількість робочих днів за період з 01.06.2022 по 18.07.2022 включно склала 34 робочих дня, та за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 (строк виплати не перевищує 6 місяців) 133 робочих дня, а разом 167 робочих дня, за яких підлягає стягненню середній заробіток. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Суд виходить з того, що Позивачка була звільнена 31.05.2022 року, отже виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події слід вираховувати за березень, квітень 2022 року, а це посадовий оклад за березень 2022 року у розмірі 11 100,00 грн + посадовий оклад за квітень 2020 року у розмірі = дорівнює 22 200,00 грн. / поділити на кількість робочих днів 43 (22 робочі дні у березні 2022 + 21 робочих днів у квітні 2022 року). З вказаного розрахунку середньоденна заробітна плата Позивачки склала 516,27 грн. Таким чином, аналізуючи надані суду докази, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме: з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 86 217,09 грн. (167 робочих днів помножити на 516,27 грн. середньоденна заробітна плата ). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Що стосується моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Завдана відповідачем моральна шкода обумовлюється моральними стражданнями внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням гідності, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та ступінь моральних страждань Позивачки. Невиплата заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння їй моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, що відповідає вимогам ч.3 ст. 23 ЦК України, враховуючи тривалість не проведення повного розрахунку Відповідача з Позивачкою, обставини, за яких позивач зазнав моральних страждань, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано, а тому вимоги Позивача в даній частині позову підлягають частковому задоволенню. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягненню з Відповідача на користь Позивачки заборгованість із заробітної плати у розмірі 45 925,14 грн; невиплачені лікарняні в розмірі 1 232,00 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 5 162,79 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2022 по 19.01.2023 у розмірі 86 217,09 грн.; моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Оскільки позовні вимоги у частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають повному задоволенню, то за правилами ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 1211,20 грн. Отже на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється. Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у своїй постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц вказав, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, яка визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою. За приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Позивачкою при зверненні до суду з первісним позовом на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху була сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за розмір позовних вимог у розмірі 79 083,00 грн. При зверненні до суду з уточненою позовною заявою Позивачка просила стягнути середній заробіток у розмірі 240 581,82 грн. та моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн., отже загальна сума позовних вимог становила 280 581,82 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги в цій частині задоволено частково у сумі 91 217,09 грн., а отже відшкодуванню на користь Позивачки з боку Відповідача підлягають судові витрати зі сплати судового збору у сумі 912,17 грн. (91217,09?2805,82/280581,82 грн., що є пропорційним до розміру позовних вимог). Всі інші витрати по сплаті судового збору слід залишити за Позивачкою. Щодо витрат на правову допомогу, то суд виходить з наступного. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьої вказаної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно договору про надання правової допомоги №4 від 19.01.2024, акту виконаних робіт від 22.03.2024, платіжної інструкції від 11.03.2024, витрати на правову допомогу Позивачки на сплату правової допомоги адвокату Пагосян М.А. складають 4 800,00 грн. та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Згідно договору про надання правової допомоги №18038 від 18.03.2024, акту виконаних робіт від 19.03.2024, квитанції до прибуткового касового ордеру №19 від 19.03.2024, витрати на правову допомогу Позивачки на сплату правової допомоги адвокату Коломоєць І.В. складають 5 000,00 грн. та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу з посиланням на те, що вказані витрати документально не підтверджені. Вказані документи надані разом з поданням уточненої позовної заяви та надіслані Відповідачу через підсистему «Електронний суд», що підтверджується відповідними доказами, та станом на час розгляду справи жодних нових заперечень від Відповідача не надходило, а тому з врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 800,00 грн, які Позивачка понесла відповідно до умов договорів та наданих їй послуг, відповідають обсягу виконаних робіт, а саме розрахунків, є співмірними з предметом спору та складністю справи, а також у зв`язку із відсутністю заперечень відповідача, суд приходить до висновку, що вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial