Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

10.11.2020 до Московського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. В котрій позивач просить : встановити факт володіння [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] та була ним заповідана по заповіту від 24 червня 2009 року за реєстровим №1485, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Полехіною А.М., Глубокому Ю.І. та Глубокій О.Ю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] помер, який постійно мешкав та був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . 24.06.2009 року [PERSON] було складено заповіт на ім`я позивача та [PERSON] , в якому він заповідав останнім квартиру належну йому на праві власності [ADDRESS] , що був посвідчений ПН ХМНО Полехіною А.М. за реєстр. №1485. 23.03.2018 року приватним нотаріусом ХМНО Гуменною А.А. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом зазначено квартиру [ADDRESS] , а заповідано квартиру [ADDRESS] . В процесі прийняття спадщини зібрані дані на підтвердження того факту, що [PERSON] , [INFO] володів на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] , що свідчить про допущення помилки при складенні заповіту, встановлення даного факту в позовному провадженні необхідно позивачу для реалізації його спадкових прав у звязкуз чим він звернувся до суду. 10.11.2020 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі визначено суддю Майстренка О.М. (а.с.25). 12.11.2020 ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова Майстренко О.М. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Призначено підготовче судове засідання у загальному порядку у справі на 22.12.2020 о 13.00 годині (а.с.26). 28.05.2021 до Московського районного суду м. Харкова надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] адвоката Захарова О.О. відповідно до якого зазначили про необхідність відмови [PERSON] в позовних вимогах до [PERSON] у встановленні факту володіння [PERSON] квартирою [ADDRESS] , яка була ним заповідача по заповіту від 24.06.2009 за реєстровим №1485, оскільки твердження позивача, що він та [PERSON] є спадкоємцями померлого [PERSON] є неправдивою інформацією. 10 листопада 2020 Київським районним судом м. Харкова у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Лариса Василівна, Харківська міська рада про визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири, скасування державної реєстрації, витребування квартири з чужого незаконного володіння відмовлено. Долучена до позову копію заповіту від 24.06.2009 р. згідно якого [PERSON] заповідає зовсім іншу квартиру, яка має [ADDRESS] . У заповіті є схожість між номером будинку та квартирою в якій був зареєстрований заповідач ( [PERSON] ), та номером будинку та квартирою яку він заповів [PERSON] та [PERSON] , але вони є різними об`єктами нерухомості. Як вказував Позивач, при розглдяі справи в Київському районному суді м.Харкова, він та [PERSON] начебто є родичами [PERSON] , та нібито провідували його та навіть їздили до спільних родичів. Дивним виглядає те, що протягом 9 років з моменту складання заповіту, ні Глубокий ні [PERSON] не звернули уваги, яку саме квартиру їм заповів [PERSON] , хоча основний текст Заповіту складається лише з 8 (восьми) рядків. Протягом 9 років, ні Позивач ні [PERSON] не звернулися до нотаріуса з заявою про внесення змін до заповіту, що доводить, що Позивач та [PERSON] розуміли яку саме квартиру їм заповідає [PERSON] , так як Позивач в Київському районному суді м x. Харкова зазначав, що заповіт було складено в 2009 р. після поїздки у м. Костянтинівку разом з [PERSON] , тобто з 2009 р. Позивач та [PERSON] знали про існування заповіту. 21.10.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Литвинюк Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 609, вона є власницею квартири [ADDRESS] . Також в Київському районному суді м. Харкова та в Харківському апеляційному суді, розглядалась цивільна справа № 640/7442/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Харківської міської ради, треті особи: приватний нотаріус ХМНО Полехіна А. М., приватний нотаріус ХМНО Гуменна А.А., [PERSON] , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 30 жовтня 2018 р. рішенням Київського районного суду м, Харкова у задоволенні вимог [PERSON] , [PERSON] , було відмовлено в повному обсязі, 05 лютого 2019 р. Постановою Харківського апеляційного суду в цивільній справі № 640/7442/18, рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 р.. було залишено без змін. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] не є спадкоємцями [PERSON] , дана позовна заява направлена не на встановлення юридичного факту щодо володіння [PERSON] , квартирою [ADDRESS] , а на зміну умов заповіту які позивач хоче внести після смерті [PERSON] (заповідача) тобто без волевиявлення особи, яка складала заповіт. (а.с.42-44). Розпорядженням голови Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, справи підсудні Московському районному суду м. Харкова підлягають розгляду Октябрським районним судом м. Полтави. 04.04.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа №643/17382/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення розподілена судді Октябрського районного суду м. Полтави Блажко І.О. 26.07.2023 ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Анна Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полехіна Алла Миколаївна про встановлення факту, що має юридичне значення - передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова (61168, місто Харків, вулиця Валентинівська, 7 Б). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2023 року позовну заяву передано судді Юрлагіній Т.В. Ухвалою суду від 13 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року підготовче провадження закрито справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомленим. В судове засідання від представника позивача [PERSON] адвокат Харченко К.С. подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, наполягає на задоволенні позовних вимог. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлена. В судове засідання від представника відповідача [PERSON] , адвоката Захарова О.О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача відповідно до якої зазначив про проведення судових засідань та розгляд справи, без його участі та участі відповідача на підставі доказів, що є в матеріалах справи. Зазначив, що проти позову заперечує в повному обсязі та прохає відмовити [PERSON] в позовних вимогах до [PERSON] у встановлені факту володіння [PERSON] квартирою [ADDRESS] , яка була ним заповідана по заповіту від 24.06.2009, за реєстровим №1485. В судове засідання третя особа ПН Харківського МНО Гуменна А.А. не з`явилася, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлена. В судове засідання третя особа ПН Харківського МНО Полехіна А.М. не з`явилася, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлена. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені наступні обставини: [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер (а.с. 8). 24 червня 2009 року [PERSON] склав заповіт на ім`я [PERSON] , [PERSON] , яким він заповів квартиру [ADDRESS] , посвідчений ПН ХМНО Полехіною А.М. за реєстровим №1485 (а.с. 9). Постановою ПН ХМНО [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 березня 2018 року позивачу було відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке залишилось після померлого [INFO] [PERSON] на підставі того, що протягом встановленого шестимісячного строку ними не були подані відповідні заяви про прийняття спадщини, та зі спадкоємцем на час відкриття спадщини вони не проживали, а також у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом зазначено квартиру [ADDRESS] , а заповідано квартиру [ADDRESS] . (а.с. 10-11). З відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 17.09.2018 року, вбачається, що згідно матеріалів обліку станом на 31.12.2012 року на ім`я [PERSON] [INFO] в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР проведено реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.10.1995 року Національним науковим центром Харківського фізико - технічного Інституту р. № 1327. Згідно реєстру урбанонімів затвердженому рішенням IX сесії міської ради XXIV скликання від 25.12.2002 року, чинна назва «пр. Академіка Курчатова» (а.с. 19) Згідно з відповіддю - штампом Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (відділ адресно - довідкової роботи) ГУ ДМС України в Харківській області від 19.07.2018 року, [PERSON] 17.05.1942 за життя був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 18) Згідно з відповіддю КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 30.07.2018 року, матеріали інвентаризаційної справи на нерухоме майно, за адресою, [ADDRESS] у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР не створювались та не обліковуються. (а.с. 20) Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивнимиі об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Судом встановлено, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 7 жовтня 2021 року, встановлено що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019, [PERSON] , [PERSON] відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 квітня 2018 року №120737756 вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Л.В. за №609. Із зазначеного договору вбачається, що 21 жовтня 2017 року [PERSON] продав [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Також з матеріалів справи вбачається, що 09.10.2017 року від [PERSON] на ім`я відповідача по справі була видана нотаріально посвідчена довіреність про представлення інтересів [PERSON] та наділення [PERSON] повноваженнями згідно переліку (Т.1 а.с.223). Отже, оскільки [PERSON] , [PERSON] не прийняли спадщину після смерті [PERSON] , вони не набули права оспорювати договір купівлі-продажу належної [PERSON] квартири від 21.10.2017, оскільки зазначеним правочином не порушені їх спадкові права та інтереси. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] слід відмовити, проте не погоджується з тим, що відмовити слід у зв`язку з неправильно обраним способом захисту їх прав. Відмовити в позові про визнання недійсним правочину, а отже, й у задоволенні позову про скасування рішення про державну реєстрацію слід з підстав того, що оспорюваним правочином не порушені права позивачів. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив заяву позивачів про зупинення провадження у дійсній цивільній справі до розгляду кримінального провадження № №12018220000000453 від 05.05.2018, не свідчать про незаконність рішення суду від 10.11.2020. Судами першої та апеляційної інстанції вже встановлено, що позов [PERSON] , [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки їх права [PERSON] не порушені, вони не є спадкоємцями [PERSON] . Кримінальним провадженням №12018220000000453 від 05.05.2018 не встановлюватиметься включення позивачів у дійсній цивільній справі до кола спадкоємців [PERSON] , тому суд першої інстанції правомірно відмовив позивачам у зупиненні провадження у цивільній справі № 640/9985/18 до розгляду кримінального провадження № №12018220000000453 від 05.05.2018. Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також заперечення відповідача та представника відповідача, суд виходить з наступного: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд розглядає справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначено у частині першій статті 315 ЦПК України. Вимоги до змісту рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, викладено у частині першій статті 319 ЦПК України. Так, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи зі змісту позовної вимоги про встановлення факту володіння [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] та була ним заповідана по заповіту від 24 червня 2009 року за реєстровим №1485, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Полехіною А.М., Глубокому Ю.І. та Глубокій О.Ю. позивач фактично намагається довести факт того, що [PERSON] за життя мав волевиявлення на складання заповіту саме за адресою його реєстрації та об`єкта нерухомого майна, який йому належав на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] , а не як зазначено у заповіті за адресою [ADDRESS] , змінивши при цьому зміст заповіту у не передбачений законом спосіб. Встановлення цього факту йому потрібне для реалізації спадкових прав на нерухоме майно. Разом з цим, слід також враховувати виходячи зі змісту положень статей 46, 47, 48 ЦПК України, які регулюють питання цивільної процесуальної правосуб`єктності, висновок суду по суті позовних вимог не може стосуватися прав суб`єктів матеріальних відносин, які померли. Цей юридичний факт не може бути встановлено у судовому рішенні, оскільки не доведено, що за життя [PERSON] мав волевиявлення на складення заповіту на майно яке йому належало на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] . За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Анна Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полехіна Алла Миколаївна про встановлення факту, що має юридичне значення в повному обсязі за наведених вище підстав. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, в задоволенні позову позивачу, звільненого від сплати судового збору, відмовлено, суд вважає за необхідним судові витрати в частині сплати судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed