Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

[PERSON] та представник [PERSON] адвокат Жук Т.О., яка діє на підставі ордеру серії СА №1063527 від 18.09.2023р., звернулись до суду з позовом до Черкаської обласної прокуратури, в якому просили: 1) зняти арешт з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 5083343, зареєстровано: 06.06.2007 14:51:13, реєстратор: Перша Черкаська державно нотаріальна контора, Черкаський міський нотаріальний округ; документи подані для державної реєстрації обтяження: повідомлення, серія і та номер: 210НП-01, виданий 15.08.2001, видавник: Прокуратура, Придніпровський район, вх. 1652; 2) визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за законом, право власності на частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що спірна квартира є об`єктом права спільної власності [PERSON] та [PERSON] , оскільки була придбана ними в період шлюбу. Після розірвання шлюбу, що мало місце 29.05.1996р., між [PERSON] та [PERSON] був майновий спір щодо порядку розподілу спільного майна, який був предметом судового розгляду і рішенням від 16.03.1998р. суд вирішив залишити квартиру у власності [PERSON] , зобов`язавши його сплатити [PERSON] грошову компенсацію за її частку. Натомість, оскільки [PERSON] не виконав рішення суду у справі про розподіл майна та не сплатив [PERSON] компенсацію вартості її частини квартири, остання звернулася до суду із заявою про зміну способу виконання рішення суду, виключення майна з опису та визнання права власності на житло. Згідно рішення суду від 02.04.2004р. за [PERSON] визнано право власності на частину спірної квартири. В той же час вироком апеляційного суду Черкаської області від 27.11.2001р. [PERSON] було засуджено до одинадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, зокрема, квартири по [ADDRESS] . Під час досудового розслідування такої кримінальної справи постановою прокурора від 15.08.2001р. було накладено арешт на таку квартиру. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті спадщину прийняла його донька позивачка [PERSON] . До складу спадщини входить і право власності [PERSON] на частину спірної квартири. Натомість під час оформлення спадщини виявилось, що станом на 28.02.2023р. в реєстрі наявний запис про реєстрацію обтяження у вигляді арешту нерухомого майна відносно цілого об?єкта нерухомості спірної квартири. В позасудовий спосіб зняти арешт з квартири не виявилось можливим, оскільки законом не передбачений механізм його зняття для таких випадків, внаслідок чого [PERSON] позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ на частку спірної квартири та зареєструвати у встановленому законом порядку своє право власності. Наявність такого арешту порушує права обох позивачів, як фактичних співвласників такої квартири. На переконання позивачів, обставини у зв`язку з якими було накладено арешт відпали. Квартиру не було конфісковано, оскільки вона не була особистим майном засудженого, а була спільною власністю колишнього подружжя та єдиним житлом неповнолітньої доньки колишнього подружжя ( [PERSON] ). Засуджений [PERSON] , помер будучи співвласником частини квартири, яка на теперішній час фактично належить в порядку спадкування його доньці [PERSON] з моменту відкриття спадщини. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на квартиру, за обставин даної справи, позивачі вважають невиправданим втручанням у їх право на мирне володіння своїм майном, а тому звернулися до суду з даним позовом. Черкаська обласна прокуратура заперечила проти позову та у письмовому відзиві посилалась на відсутність підстав для задоволення позовних вимог. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві зазначено, що накладення арешту на спірну квартиру обумовлено необхідністю забезпечення виконання вироку суду в частині конфіскації майна засудженого [PERSON] . Вирок суду від 27.11.2001р. відносно [PERSON] в частині конфіскації майна засудженого виконувався Придніпровським районним ВДВС у м. Черкаси і в межах виконавчого провадження виконавцем було складено акт опису й арешту майна від 17.12.2002р., але на теперішній час відсутні відомості про обставини його виконання у зв`язку з відсутністю матеріалів виконавчих проваджень. В той же час конфіскація майна полягає в його примусовому безоплатному вилученні у власність держави, а конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно. Оскільки належна [PERSON] частка спірної квартири підлягала конфіскації, то позовні вимоги є безпідставними та неправомірними. Також у відзиві вказується, що діями Черкаської обласної прокуратури права позивачів ніяким чином не були порушені. 25.09.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням представника [PERSON] адвокат Жук Т.О. судом постановлено ухвалу від 13.11.2023р. про витребування у приватного нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. належним чином завіреної копії матеріалів спадкової справи №69005364 (у нотаріуса 11/2022), заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] 17.11.2023р. від приватного нотаріуса Сопільняк М.В. до суду надійшла копія спадкової справи померлого [INFO] [PERSON] 19.12.2023р. за клопотанням представників позивачів судом постановлено ухвалу про заміну первісного відповідача Черкаська окружна прокуратура на належного відповідача Черкаська обласна прокуратура. 24.01.2024р. від представника відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності №15/2-1149вих-23 від 23.10.2023р., на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача. Також у відзиві викладене клопотання відповідача про залучення до участі у справі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 30.01.2024р. від представника [PERSON] адвокат Гриценко Л.О., яка діє на підставі ордеру серії СА №1068060 від 02.11.2023р., на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив вказується, що за вироком Черкаського апеляційного суду від 27.11.2001р. конфіскації підлягало майно [PERSON] , яке є його індивідуальною власністю, але спірна квартира не є таким майном, оскільки була об`єктом спільної власності [PERSON] та [PERSON] . Також акцентується увага, що відповідний вирок суду в частині конфіскації належної [PERSON] частини спірної квартири не було виконано, хоча виконавче провадження здійснювалось і виконавцем вживались заходи для виконання вироку суду. На теперішній час матеріали виконавчого провадження відсутні, що свідчить про завершення такого виконавчого провадження без реального виконання судового рішення в частині конфіскації частки спірної квартири. На теперішній час виконання вироку суду в частині конфіскації майна [PERSON] є неможливим через сплив строків виконання такого вироку та у зв`язку зі смертю [PERSON] . Натомість подальше збереження арешту на спірній квартирі порушує право власності позивачів, а задоволення позовних вимог не вплине на будь-які права та інтереси держави. 31.01.2024р. від представника [PERSON] адвокат Жук Т.О. на адресу суду також надійшла відповідь на відзив, в якій вказується про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача. У відповіді на відзив вказується, що на момент своєї смерті її батько [PERSON] був власником частки спірної квартири, а відтак [PERSON] має «легітимні очікування» щодо реалізації своїх спадкових прав та набуття права власності на таке майно та дотримання принципу правової визначеності. Зазначається, що відсутність на теперішній час інформації щодо виконання вироку відносно [PERSON] в частині конфіскації частки спірної квартири та збереження заходів обтяження такого майна порушує принцип «належного урядування» і, як наслідок, створює непропорційне втручання в майнові права [PERSON] . Також у відповіді на відзив представник відповідача просила відхилити клопотання відповідача про залучення третьої особи. Усною ухвалою від 31.01.2024р. судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 06.02.2024р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. 06.03.2024р. від представника відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності №15/2-1149вих-23 від 23.10.2023р., на адресу суду надійшли письмові пояснення. У поясненнях вказується, що право власності [PERSON] на належну йому частку спірної квартири припинилося відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України внаслідок її конфіскації. Відповідач зазначає, що вартість спірної кватири на теперішній час складає 1\~012\~072,91 грн., а тому у разі задоволення позовних вимог суду необхідно вирішити питання про стягнення з позивачів на користь держави грошової компенсації в розмірі 506\~036,45 грн., що відповідає вартості належної [PERSON] частки, яка конфіскована в дохід держави. 15.04.2024р. від представника [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення з викладом аргументації позиції позивачки проти доводів відповідача, викладених у письмових поясненнях. Позиція позивачки аргументована тим, що на теперішній час минув визначений законом строк, протягом якого держава за допомогою спеціальних механізмів та в особі уповноважених органів, мала б здійснити виконання вироку відносно покійного [PERSON] . З урахуванням строків давності, визначених ст. 80 КК України, у квітні 2017 року припинилися кримінальні правовідносини, які існували між державою і засудженим [PERSON] на підставі вироку від 27.11.2001р., а отже сплив строку давності виконання обвинувального вироку та припинення кримінально-правових відносин між засудженим та державою унеможливлює виконання додаткового покарання, що було призначене судом [PERSON] . Оскільки вирок суду в частині конфіскації належної [PERSON] частки у спірній квартирі фактично не було виконано, то майнові права [PERSON] на таке майно не припинилися і входять до складу спадщини після його смерті. Законом не передбачено застосування до спадкоємця наслідків невиконання державою у визначений законом строк свого обов`язку з виконання додаткового покарання призначеного спадкодавцю, а отже є безпідставним покладання на спадкоємця обов`язку з відшкодування державі грошової компенсації за належне йому в порядку спадкування майно. 15.04.2024р. від представника [PERSON] на адресу суду також надійшли письмові пояснення з викладом аргументації позиції такої позивачки проти доводів відповідача, викладених у письмових поясненнях. Позиція позивачки аргументована тим, що вона є безспірним власником частки спірної квартири і не має майнових претензій на іншу частку спірної квартири, яка належала [PERSON] і на теперішній час успадкована його донькою [PERSON] . Підставою звернення до суду з даним позовом для [PERSON] є наявність арешту на всю квартиру, що обмежує право [PERSON] розпоряджатися своїм майном. З урахуванням обставин спірних правовідносин покладання на [PERSON] обов`язку з відшкодування вартості частки квартири, яка не належить їй, є безпідставним та неправомірним. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Гриценко Л.О. підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що підставою звернення такої позивачки до суду є обмеження її права розпоряджатися належною їй часткою спірної квартири, оскільки арешт накладений на всю квартиру. Представник [PERSON] адвокат Жук Т.О. в судовому засіданні також підтримали позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням змісту письмових пояснень. Додатково зазначила, що [PERSON] , як єдиний спадкоємець, у передбаченому законом порядку успадкувала належну померлому батькові частку спірної квартири, а відтак фактично є власником такого майна, але вона позбавлена у позасудовий спосіб отримати підтвердження свого права власності, а тому змушена звертатись до суду. Представник відповідача Дячкова Л.В., яка діє на підставі довіреності №15/2-20вих-21 від 09.01.2024р., заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях відповідача. Додатково зауважила, що на момент прийняття судом рішення про конфіскацію майна [PERSON] , право власності на спірну квартиру належало лише йому одноособово. Метою накладання арешту на спірну квартиру було забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна і вирок суду в частині конфіскації майна [PERSON] був звернутий до виконання у порядку, передбаченому законом. Зазначила, що право власності [PERSON] на його частку у спірній квартирі припинилося внаслідок конфіскації його майна, а відтак фактично частка спірної квартири є власністю держави. Акцентувала увагу, що орган прокуратури не є належним відповідачем у справі, оскільки не є учасником речово-правових відносин щодо об`єкту спору, а належним відповідачем в даному випадку є орган доходів і зборів. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є однокімнатна квартира загальною площею 34,9кв.м., яка знаходиться на дев`ятому поверсі десятиповерхового будинку, і розташована за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). З 27.10.1990р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.05.1996р. (судова справа №2-1039/1996), яке набрало законної сили 10.06.1996р. /т. 1 а.с. 13/. Під час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з 08.06.2019р. має прізвище [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються відповідними свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладання шлюбу /т. 1 а.с. 9, 10/. Спірна квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] в період їхнього шлюбу та спільного проживання, а відтак була об`єктом спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] був майновий спір щодо поділу спільного майна подружжя, який став предметом судового розгляду. За рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.03.1998р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію в сумі 3751,09 грн. за її частку в спільному майні подружжя вартості спірної квартири. [ADDRESS] розслідувалась кримінальна справа №0200100622 по обвинуваченню [PERSON] за п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України. Під час досудового розслідування з метою забезпечення заявлених по цій справі цивільних позовів, а також забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна, слідчим прокуратури було винесено постанову від 15.08.2001р. про накладення арешту на спірну квартиру /т. 1 а.с. 150/. 15.08.2001р. слідчим прокуратури було складено протокол опису майна, що належить [PERSON] , до складу якого входить спірна квартира, а також направлено повідомлення до Першої черкаської державної нотаріальної контори про накладання заборони на відчуження такої квартири /т. 1 а.с. 153-155/. Вироком Черкаського апеляційного суду від 27.11.2001р. [PERSON] засуджено за п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України з призначенням остаточного покарання у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна /т. 1 а.с. 139-146/. Такий вирок набрав законної сили 23.04.2022р., оскільки був залишений без змін відповідною ухвалою Верховного Суду України /т. 1 а.с. 147-149/. На виконання такого вироку в частині конфіскації майна 23.05.2002р. Апеляційним судом Черкаської області видано виконавчий лист, в якому зазначено про необхідність конфіскації в дохід держави всього майна [PERSON] , яке є його індивідуальною власністю /т. 1 а.с. 151-152/. Виконавчий лист прийнятий до виконання Придніпровським РВ ДВС м. Черкаси 11.06.2002р., про що свідчить відповідний реєстраційний штамп на виконавчому листі. Згідно акту опису й арешту майна від 17.12.2002р., складеного державним виконавцем ВДВС Придніпровського РУЮ, спірну квартиру було описано і на неї накладений арешт з метою виконання наявних у виконавчій службі виконавчих листів про примусове стягнення з [PERSON] боргів на користь різних осіб: [PERSON] борг по аліментах та компенсація частки квартири в загальній сумі 5656,09 грн.; [PERSON] відшкодування збитків в сумі 1500 грн.; Черкаський комбінат комунальних підприємств відшкодування збитків в сумі 273,24 грн.; прокуратура 20 грн.; судові витрати 341,42 грн.; конфіскація всього особистого майна /т. 1 а.с. 165-168/. Враховуючи, що з [PERSON] не було стягнуто ніяких грошових коштів на користь [PERSON] на виконання рішення суду від 16.03.1998р., то остання звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу виконання рішення суду, виключення майна з опису та визнання права власності на жило. 02.04.2004р. Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення, яким вирішив: 1) змінити спосіб виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.03.1998р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в сумі 3751,09 грн. вартості квартири [ADDRESS] на частини вказаної квартири; 2) визнати за [PERSON] право власності на частину спірної квартири; 3) виключити з акту опису й арешту майна від 17.12.2002р., складеного відділом Державної виконавчої служби Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси частину спірної квартири, що належить [PERSON] ; 4) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 51 грн. Відповідне судове рішення набрало законної сили 02.05.2004р. /т. 1 а.с. 14-15/. Ухвалюючи таке судове рішення суд виходив з того, що виконання вироку апеляційного суду Черкаської області від 27.11.2001р. в частині конфіскації майна [PERSON] унеможливить виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.03.1998р. та призведе до того, що [PERSON] та її неповнолітня донька, які проживають у спірній квартирі, будуть позбавлені єдиного житла, а сама [PERSON] в кінцевому результаті не матиме своєї належної частки у спільному майні подружжя, оскільки ніякої грошової компенсації не отримала. 08.06.2004р. на адресу Апеляційного суду Черкаської області надійшло подання державного виконавця ВДВС Придніпровського РУЮ м. Черкаси, в якому державний виконавець просив суд змінити порядок та спосіб виконання судового рішення за виконавчим листом №1-59 від 23.05.2002р. про конфіскацію на користь держави всього майна, яке належить на праві приватної власності [PERSON] , а саме: виділити частину спірної квартири, яка належить [PERSON] , для її реалізації в рахунок погашення конфіскації /т. 1 а.с. 156-158/. Постановою судді апеляційного суду Черкаської області від 07.07.2004р. відповідне подання державного виконавця залишене без задоволення. В обґрунтування підстав для відмови у постанові зазначено, що на час виконання вироку засудженому [PERSON] належить на праві власності частина квартири по [ADDRESS] , але питання реального розподілу квартири для подальшої конфіскації її частини не може бути вирішено судом в порядку виконання вироку /т. 1 а.с. 164/. Згідно листа управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.01.2024р. виконавчі провадження з виконання виконавчих листів №2-56 від 27.03.1998р., виданих Придніпровським районним судом м. Черкаси, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 3751,09 грн. та 69 грн. закінчені 02.09.2015р. у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення згідно виконавчого документу (п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження). Також в листі зазначено, що в базі даних автоматизованої системи виконавчого провадження відсутні відомості про надходження та перебування на виконанні територіальних відділів державної виконавчої служби Черкаської області та відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вироку апеляційного суду Черкаської області від 27.11.2001р. про конфіскацію майна [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] /т. 1 а.с. 171-173/. [INFO] [PERSON] помер /а.с. 18/. Після його смерті приватним нотаріусом Сопільняк А.О. була заведена спадкова справа №11/2022, номер у Спадковому реєстрі 69005364, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.01.2022р. /т. 1 а.с. 16/. Єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] /т. 1 а.с. 74-93/. Відповідно до довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 26.01.2022р. №30319о право власності на спірну квартиру станом на 01.01.2013р. було зареєстроване за [PERSON] на підставі довідки №829 від 27.02.1993р., виданої ЖБК-104 /т. 1 а.с. 21/. 13.06.2022р. [PERSON] зареєструвала своє право власності на частку спірної квартири на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.04.2004р. №2-1184/04, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /т. 1 а.с. 17/. Відповідно до висновку оцінювача від 29.08.2023р. ринкова вартість частини спірної квартири складає 314\~500 грн. /т. 1 а.с. 23/. Згідно довідки про оціночну вартість №201-20240229-0007418720 від 29.02.2024р., виготовленої з Єдиної бази звітів про оцінку майна Фонду державного майна України, оціночна вартість спірної кватири складає 1\~012\~072,91 грн. /т. 2 а.с. 15-17/. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав за спірною квартирою наявне зареєстроване обтяження у виді арешту майна: номер запису обтяження 47066300 від 06.06.2007; реєстраційний номер обтяження 5083343, 06.06.2007 14:51:13, реєстратор: Перша черкаська державна нотаріальна контора, Черкаський міський нотаріальний округ; документи подані для державної реєстрації обтяження: повідомлення, серія і та номер: 210НП-01, виданий 15.08.2001, видавник: Прокуратура, Придніпровський район, вх. 1652 /т. 1 а.с. 20/. Постановою від 27.12.2023р. №350/02-31 приватний нотаріус Сопільняк А.О. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідна постанова обґрунтована наявністю обтяження щодо спірної квартири у виді арешту нерухомого майна (обтяження №47066300) /т. 1 а.с. 197/. За таких обставин на теперішній час позивачі вважають, що право власності на частку спірної квартири входить до складу спадщини померлого [PERSON] і було успадковане [PERSON] . Натомість наявність зареєстрованого обтяження у вигляді арешту такої кватири порушує майнові права обох позивачів, а позивачка [PERSON] ще й позбавлена можливості підтвердити та зареєструвати у встановленому законом порядку своє право на таку квартиру. Тож задля захисту своїх майнових прав вони звернулись до суду з даним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з правовідносин про право власності і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів України. Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті встановлених судом обставин та особливостей матеріально-правового регулювання спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені ч. 1 ст. 346 ЦК до яких відноситься і конфіскація (п. 9 ч. 1 ст. 346 ЦК). Статтею 354 ЦК передбачено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. До 01.01.2004р. питання випадків позбавлення права власності регулювалось положеннями ст. 55 Закону України від 07.02.1991р. №697-ХІІ «Про власність», якою було передбачено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, майно може бути безоплатно вилучено (конфісковано) у власника за рішенням (вироком) суду, арбітражного суду чи іншого компетентного органу (службової особи) як санкція за вчинення правопорушення. Відповідно до ст.ст. 52, 59 Кримінального кодексу України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна є додатковим покаранням. До 01.01.2004р. порядок і умови виконання покарань у вигляді конфіскації майна регулювались Положенням про порядок і умови виконання в Українській РСР кримінальних покарань, не зв`язаних із заходами виправно-трудового впливу на засуджених, затвердженим Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 22.06.1984р. №7193-Х (далі Положення). Згідно зі ст. 4 Положення нагляд за додержанням законів при виконанні покарань, перелічених у статті 1 цього Положення, здійснюється Генеральним прокурором СРСР і підлеглими йому Прокурором Української РСР і нижчестоящими прокурорами відповідно до Закону СРСР «Про прокуратуру СРСР». Відповідно до ст. 19 суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання судовому виконавцеві, про що сповіщає відповідному фінансовому органові. Виконання покарання у вигляді конфіскації майна провадиться судовими виконавцями, які перебувають при районних (міських) народних судах за місцем знаходження майна (ст. 20 Положення). Статтею 21 Положення передбачено, що конфіскації підлягає майно, що є особистою власністю засудженого, в тому числі його частка в спільній власності, а також вклади засудженого в державних трудових ощадних касах і в установах Державного банку СРСР. Не підлягає конфіскації майно, необхідне для самого засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна встановлено в додатку до Кримінального кодексу Української РСР. Спори про належність майна, що підлягає конфіскації за вироком суду, вирішуються в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР. Судовий виконавець негайно після одержання виконавчого листа перевіряє наявність майна, зазначеного в опису, виявляє інше майно, що підлягає конфіскації, і складає опис цього майна (ст. 22 Положення). Відповідно до ст. 23 Положення передача фінансовим органам конфіскованого майна засудженого провадиться після задоволення відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР усіх пред`явлених до нього вимог. Щодо претензій, які підлягають задоволенню за рахунок конфіскованого майна, держава відповідає в межах активу. Передача конфіскованого майна фінансовим органам провадиться в порядку, встановленому Міністерством фінансів СРСР і Міністерством юстиції СРСР. Статтею 26 Положення передбачено, що після передачі конфіскованого майна фінансовим органам виконавчий лист з відміткою про виконання вироку про конфіскацію майна повертається суду, який постановив вирок. Фінансові органи передають суду, який постановив вирок, відомості, що підтверджують виконання вироку в частині конфіскації майна. З 01.01.2004р. набув чинності Кримінально-виконавчий кодекс України (далі - КВК України), внаслідок чого Положення втратило свою чинність. Відповідно до ч. 2 ст. 48 КВК України виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Статтею 49 КВК України передбачено, що конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 75 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606), в редакції до 01.01.2011р., рішення щодо стягнення штрафу та конфіскації майна підлягають виконанню в порядку, встановленому цим Законом. З 01.01.2011р. Закон №606 був викладений в іншій редакції, внаслідок чого питання виконання рішення про конфіскацію майна були викладені у статті 64 такого Закону. Відповідно до ст. 64 Закону №606, в редакції після 01.01.2011р., майно, що підлягає конфіскації, вилучається. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Порядок подальшого розпорядження конфіскованим майном, не реалізованим у порядку, визначеному статтею 62 цього Закону, та майном, яке не підлягає реалізації, встановлюється Кабінетом Міністрів України. З урахуванням положень Закону №606, Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999р. №74/5, а також Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998р. №1340, виконання судового рішення в частині покарання у виді конфіскації стосовно нерухомого майна (квартира) полягає у зверненні стягнення на таке майно шляхом його реалізації на прилюдних торгах (біржові торги, аукціони) із зверненням в дохід держави виручених від реалізації такого майна грошових коштів. Підтвердженням виконання судового рішення в частині призначення покарання у виді конфіскації майна є повернення державним виконавцем виконавчого документу до суду з відміткою про його виконання (п. 7.6.15 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999р. №74/5). За таких обставин слід виснувати, що конфіскація майна, як вид покарання, є виконаною з моменту звернення стягнення на відповідне майно. Відповідно до ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Частиною другою статті 80 КК України передбачено, що строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Указана стаття кримінального закону передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання. Правова природа цього виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе, це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, що виконують покарання. Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання. Крім того, ч. 3 ст. 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. У частині ч. 4 ст. 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. Указані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання в тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання. Подібний підхід до тлумачення положень ст. 80 КК України викладений у постановах Верховного Суду від 21.11.2022р. у справі №754/17643/21 та від 22.11.2023р. у справі 760/5918/16. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира була об`єктом спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а відтак за вироком Черкаського апеляційного суду від 27.11.2001р. в дохід держави підлягала конфіскації належна [PERSON] частка спірної квартири шляхом звернення на неї стягнення. На виконання вироку Апеляційного суду Черкаської області від 27.11.2001р. [PERSON] утримувався під вартою та відбував покарання у виді 11 років позбавлення волі в УВК-67 звідки був звільнений та вибув за адресою с. Байбузи Черкаського району Черкаської області. Враховуючи положення ст. 80 КК України строк виконання обвинувального вироку від 27.11.2001р. складає п`ятнадцять років, який слід обчислювати з 23.04.2002р. (дата набрання вироком законної сили), а відтак такий строк сплинув 23.04.2017р. Як встановлено судом, станом на час звернення позивача до суду органами державної виконавчої служби конфіскація належного [PERSON] майна на виконання вироку суду проведена не була, виконавчий документ до органу який його видав не повертався і на теперішній час немає відкритих та незакінчених виконавчих проваджень з питань виконання вироку суду від 27.11.2001р. в частині конфіскації майна [PERSON] . В той же час матеріалами справи підтверджується, що примусове виконання покарання у виді конфіскації майна [PERSON] , здійснювалось відділом Державної виконавчої служби Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси. Таким чином, слід виснувати, що до теперішнього часу державою не було забезпечено звернення стягнення на належну [PERSON] частку спірної квартири. Будь-яких відомостей про те, що [PERSON] ухилявся чи мав намір ухилятися від відбуття призначеного йому покарання, як основного так і додаткового у виді конфіскації, судом не встановлено. Натомість [INFO] [PERSON] помер, а відтак подальше виконання вироку від 27.11.2001р. в частині конфіскації майна [PERSON] є неможливим. Отже слід констатувати, що у спірних правовідносинах має місце ситуація, коли обтяження, що накладене на спірну квартиру органами прокуратури задля виконання вироку від 27.11.2001р., до теперішнього часу зберігає свою чинність, але мета застосування такого обтяження вже не може бути досягнута внаслідок спливу строку виконання покарання у виді конфіскації майна та смерті засудженої особи. Звертаючись до суду позивачі стверджували про порушення їх законних майнових прав щодо спірної квартири. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що наявність обтяження у вигляді арешту на всю спірну квартиру вочевидь обмежує права співвласника такої квартири, зокрема, [PERSON] , яка фактично набула право власності на таку квартиру ще до винесення вироку суду Апеляційного суду Черкаської області від 27.11.2001р. Стосовно питання про майнові права [PERSON] , то слід зазначити наступне. За змістом ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК (статті 1218, 1231 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). За матеріалами справи судом встановлено, що після смерті [PERSON] його єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, є його донька [PERSON] , а відтак саме до неї перейшли всі права та обов`язки померлого, які існували на момент його смерті і не припинилися внаслідок його смерті. Вирішуючи питання щодо змісту складу спадщини після смерті [PERSON] , зокрема частині питання чи входить до складу спадщини належне йому за життя право власності на частку спірної квартири, суд звертає увагу, що нормативно не закріплено визначення моменту припинення права власності на майно, що конфіскується. Натомість аналіз змісту ст.ст. 346, 354 ЦК свідчить, що застосування конфіскації призводить до таких наслідків: для власника майна припинення права власності; для держави виникнення права власності на конфісковане майно. Проте механізм реалізації конфіскації майна, як виду покарання, передбачає здійснення органами державної виконавчої служби процедури звернення стягнення на таке майно і визначає строк, протягом якого відповідна процедура може бути проведена. Недотримання відповідних умов органами державної виконавчої служби не зумовлює припинення права власності на конфісковане майно. За матеріалами справи судом встановлено, що належна померлому [PERSON] частка спірної кватири підлягала конфіскації на підставі вироку суду від 27.11.2001р., проте у визначений законом строк держава не забезпечила виконання відповідного вироку та не здійснила звернення стягнення на таке майно в дохід держави. До того ж судом встановлено, що державний виконавець вживав заходів для конфіскації такого майна (звернення до суду з поданням про виділ такої частки для її реалізації). Натомість будь-які відомості про підтвердження завершення державним виконавцем процедури звернення стягнення на конфісковане майно судом не встановлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що на момент смерті [PERSON] належне йому право власності на частку спірної квартири не припинилося у передбаченому законом порядку, а відтак увійшло до складу спадкової маси і було успадковане [PERSON] .. Натомість наявність арешту на спірній квартирі перешкоджає [PERSON] реалізувати набуті нею у порядку спадкування майнові права щодо квартири, а відтак її права є порушеними. Щодо можливості захисту прав позивачів в обраний ними спосіб, то в цьому контексті слід зауважити, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі конвенційних прав і свобод, зокрема і права власності, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, заява № 61406/00, § 59);«ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, заява № 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07). Тобто, позивач має обрати такий спосіб захисту, який би гарантував припинення порушення його майнового права та відновлення цього права без ускладнень діями чи бездіяльністю відповідача, або який би передбачив належне відшкодування за порушення вказаного права. Абзац 12 частини другої статті 16 ЦК передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Натомість у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК. Подібний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.02.2023р. у справі №463/2924/22. На теперішній час питання спеціальним законом, який регулює питання порядку виконання судових рішень є Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019р. у справі №905/386/18 зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що арешт на спірну квартиру був накладений в порядку кримінального судочинства і на підставі постанови прокуратури з метою забезпечення виконання остаточного судового рішення у кримінальній справі стосовно зобов`язань засудженого [PERSON] . Проте на теперішній час вирішення такого питання в порядку кримінального судочинства є неможливим і до того ж кримінальним процесуальним законом не передбачено порядку вирішення ситуації, подібної до спірної. В той же час згідно з ч. 10 ст. 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. За своєю сутністю вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, а тому відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Подібний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019р. у справі №643/3614/17. Гарантом забезпечення законності при виконанні кримінального покарання у виді конфіскації майна є прокуратура, на яку Конституцією України покладено функцію нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян (п. 9 розділу XV Конституції України). Питання організації прокурорського нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях на теперішній час регулюються наказом Офісу Генерального прокурора від 29.12.2021р. №400 «Про організацію діяльності прокурорів з протидії порушенням прав людини у правоохоронній та пенітенціарній сферах». Пунктом 5.2 такого наказу передбачено, що на органи прокуратури у межах компетенції покладається обов`язок із забезпечення нагляду за додержанням уповноваженими органами та суб`єктами законів під час прийняття ними рішень щодо виконання кримінальних покарань у виді конфіскації майна або штрафу, за законністю, своєчасністю та повнотою вжитих заходів примусового виконання, у тому числі відкриття виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, зупинення вчинення виконавчих дій, додержання строків вчинення виконавчих дій. Таким чином інтереси держави у правовідносинах, пов`язаних із забезпеченням конфіскації майна як виду покарання в дохід держави, гарантуються діяльністю прокуратури. В даному випадку спір виник між позивачами та державою, як учасником цивільних правовідносин, який мав право на набуття у власність конфіскованого майна, а гарантом забезпечення законності в питаннях належного виконання кримінального покарання у виді конфіскації майна є прокуратура і саме за ініціативи прокуратури було застосовано та зберігається по теперішній час обтяження щодо спірної квартири. Тож з огляду на характер та обставини спірних правовідносин, а також обраний позивачами спосіб захисту, суд доходить висновку, що в даному випадку Черкаська обласна прокуратура є належним відповідачем для здійснення представництва інтересів держави у спірних правовідносинах. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що арешт накладений на забезпечення виконання вироку суду від 27.11.2001р. в частині конфіскації майна [PERSON] . Натомість судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність на теперішній час можливості забезпечити реальне виконання такого судового рішення в частині конфіскації майна [PERSON] , оскільки строки виконання такого покарання сплинули, а сам засуджений помер. Отже слід констатувати, що держава не вжила відповідних заходів для забезпечення своєчасного та належного виконання вироку суду від 27.11.2001р. в частині конфіскації майна [PERSON] і на теперішній час для держави втрачено можливість у належному правовому порядку звернути до виконання відповідне кримінальне покарання, а відтак подальше збереження обтяження у вигляді арешту спірної квартири є невиправданим втручанням у право позивачів на мирне володіння своїм майном. В той же час, [PERSON] є співвласником спірної квартири, оскільки їй належить частка такої квартири, а [PERSON] набула у спадщину іншу частку спірної квартири після смерті свого батька, а відтак набула право власності на таке майно. Наявність невиправданого обтяження у вигляді арешту спірної квартири обмежує право [PERSON] на розпорядження її часткою у такому майні та позбавляє [PERSON] можливості отримати документ про підтвердження набуття у власність іншої частки спірної квартири, а отже права таких осіб є порушеними та підлягають захисту в обраний позивачами спосіб шляхом зняття арешту з квартири та визнанням за [PERSON] права власності на спадкове майно, оскільки саме такий спосіб захисту забезпечить належне врегулювання спірної ситуації та є ефективним для відновлення стану правової визначеності у спірних правовідносинах. Стосовно доводів представника відповідача про вирішення питання про стягнення з позивачів на користь держави грошової компенсації вартості частки спірної квартири, що підлягала конфіскації в дохід держави, то суд зауважує наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Під позовною вимогою в цивільному судочинстві розуміється матеріально-правова вимога позивача, як заінтересованої особи та зміст порушеного права і характер правопорушення, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. Одним із способів захисту відповідача проти позову є зустрічний позов. За своєю сутністю зустрічний позов це самостійна матеріально-правова вимога відповідача до позивача, яка взаємопов`язана з первісним позовом та випливає з тих самих правовідносин. Відмінність зустрічного позові від відзиву полягає у тому, що у зустрічному позові відповідач може пред`явити самостійні вимоги до позивача. Зміст принципу диспозитивності полягає у тому, що суд розглядає справу лише в межах вимог, які заявлені сторонами у передбачених законом випадках. Отже покладання на позивачів будь-яких обов`язків за результатами розгляду цивільної справи можливе за умови заявлення відповідної вимоги відповідачем. Натомість в даному випадку прокурором не заявлялось зустрічного позову в інтересах держави до позивачів, а відтак у суду відсутні правові підстави вирішення питання про стягнення з позивачів в дохід держави будь-яких коштів на відшкодування вартості спірної квартири. В контексті посилань представника відповідача на роз`яснення, що містяться у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», то суд звертає увагу, що положення пунктів 16 та 17 такої постанови направлені на роз`яснення порядку врегулювання судом спорів про виділ в натурі частки із спільного сумісного майна, яке є об`єктом арешту, у випадку, коли реальний виділ відповідної частки в натурі є неможливим. Натомість відповідні роз`яснення не мають значення для обставин спірних правовідносин даної справи, оскільки підстави та зміст позовних вимог мають інше правове регулювання. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є правомірними та обґрунтованими, а обраний позивачами спосіб захисту не суперечить вимогам закону та відповідає критеріям належності та ефективності. При цьому при вирішенні даного спору, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, викладених в мотивувальній частині рішення суду, то суд не вбачає необхідності у наданні оцінки іншим аргументам сторін щодо правової оцінки обставин спірних правовідносин, оскільки висновок суду за наслідками такої оцінки не матиме результату на остаточне рішення за наслідками розгляду справи. Стосовно доводів представника відповідача про постановлення судом окремої ухвали то суд зауважує, що передбачене ст. 262 ЦПК України право суду на постановлення окремої ухвали є виключною дискрецією суду. Натомість в контексті обставин спірних правовідносин під час судового розгляду даної справи судом не встановлено обставин, які обумовлюють необхідність постановлення окремої ухвали у відповідності до ст. 262 ЦПК України. При цьому, суд зауважує, що саме на органи прокуратури покладено обов`язок із забезпечення нагляду за додержанням уповноваженими органами та суб`єктами законів під час прийняття ними рішень щодо виконання кримінальних покарань у виді конфіскації майна або штрафу, а також законністю, своєчасністю та повнотою вжитих заходів примусового виконання. Отже прокуратура, здійснюючи представництво інтересів держави в даній справі, в межах своєї компетенції має можливість вжити заходів реагування для усунення причин, які призвели до виникнення спірної ситуації. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачами при зверненні з позовом до суду в сумі 4218,60 грн. /а.с. 1/. Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі викладеного,

Outcome: approved