Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 2009 року. Йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстрована та проживає [PERSON] тобто є споживачем комунальних послуг. За весь час проживання відповідачки в квартирі, житлово-комунальні послуги сплачує лише він. А саме за період з 21 січня 2020 року по грудень 2022 року сплатив 38\~541,69 грн. за надані послуги: газопостачання, розподілу природного газу, квартплати, водопостачання, електроенергії. На підставі ст.544 ЦК, ст.ст.156, 162, 68 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачка зобов`язана відшкодувати половину сплачених коштів в розмірі 19\~270,84 грн. Вказав також, що на підставі ст.625 ЦК України відповідачка зобов`язана сплатити даний борг за період з 21 січня 2020 року по 21 вересня 2022 року з урахуванням трьох відсотків річних в розмірі 1\~542,81 грн., індексу інфляції в розмірі 7\~787,79 грн. Стягнути з [PERSON] на його користь витрати на житлово-комунальних послуг в розмірі 19\~270,84 грн., три відсотки річних в розмірі 1542,81 грн., індекс інфляції в розмірі 7\~787,79 грн.; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20\~000 грн. покласти на [PERSON] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Заперечень щодо такого розгляду до суду не надходило. 13 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідачка [PERSON] вказала, що на даний час у провадженні суду є спір щодо поділу спільного майна подружжя квартири [ADDRESS] . При цьому [PERSON] заперечує, що спірна квартира є спільною власністю подружжя. За час спільного проживання між ними була домовленість, що він самостійно буде слідкувати за сплатою житлово-комунальних послуг, беручи кошти з сімейного бюджету. Після розлучення, за домовленістю між собою, позивач продовжував слідкувати за такою сплатою, а вона надавала йому кошти. Але у вересні 2022 року їй стало відомо, що [PERSON] накопичив борги, вона перестала давати йому кошти та самостійно почала навмання сплачувати за надані послуги, оскільки доступу до рахунків та їх розміру не мала. Вказала, що позивач безпідставно вказує суму боргу в розмірі 38\~541,69 грн., що скоріш включає борг за попередні періоди. Оскільки вона надавала йому кошти по сплаті своєчасно, жодного строку не встановлено, тому безпідставні вимоги про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 20\~000 грн. 10 квітня 2023 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог та відповідь на відзив. Зазначає, що між ним та відповідачкою не було жодної домовленості щодо відшкодування витрат на утримання квартири. Зазначає, що оплата за житлово -комунальні послуги за період з січня 2020 року по вересень 2022 року у сумі 40 44,81 грн. здійснювались за наступними послугами: - газопостачання (о/р [NUMBER] ); -розподіл природного газу (о/р [NUMBER] ); -квартплата (о/р [NUMBER] ); -водопостачання (о/р [NUMBER] ); -електроенергія (о/р [NUMBER] ). Тому половину сплачених послуг зобов`язана відшкодувати відповідачка. Просив стягнути з [PERSON] на його користь витрати на житлово-комунальних послуг в розмірі 20 4242,40 грн., три відсотки річних та індекс інфляції визначити на час його виконання; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1186,70 грн. покласти на [PERSON] . Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст.19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи судом встановлено, що за [PERSON] на праві власності зареєстровано нерухоме майно квартира [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32423798 від 20 січня 2015 року. Відповідачка зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою про місце проживання в паспорті та по суті не заперечувалось відповідачем у поданому відзиві. Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року за [PERSON] визнано право власності на 41/50 квартири та за [PERSON] визнано право власності на 9/50 квартири. За період з січня 2020 року по вересень 2022 року позивачем було сплачено 40\~484,81 грн. за наступними послугами:- газопостачання (о/р [NUMBER] );-розподіл природного газу (о/р [NUMBER] );-квартплата (о/р [NUMBER] );-водопостачання (о/р [NUMBER] );-електроенергія (о/р [NUMBER] ), що підтверджується квитанціями за вказаний період у кількості 77 штук. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 року у справі № 703/2200/15. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він поніс витрати на оплату житлово-комунальних послуг. Квитанції, надані відповідачкою про сплату нею житлово-комунальних послуг, не охоплюють період січень 2020 року - вересень 2022. Також відповідачкою не надано доказів передачі нею позивачу готівки за свою половину вартості житлово-комунальних послуг. Ураховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кошти від суми здійснених ним платежів в розмірі 40\~484,81 грн. в частині оплати послуг газопостачання, розподіл природного газу, квартплата, водопостачання, електроенергія відповідно до часток у власності (за позивачем 41/50, за відповідачем 9/50), а саме в розмірі 7\~287,26 грн. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ст. ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно зі статтею 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем не доведено, а з матеріалів справи не вбачається, що відповідачка є боржником, який прострочив грошові зобов`язання. Натомість судом встановлено наявність тривалих спорів між колишнім подружжям, в тому числі й поділу майна. Наявність укладеного договору, іншого погодженого порядку сплати послуг суд при розгляді справи не встановив. Враховуючи встановлені судом обставини, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України та стягує їх з відповідачів відповідно до задоволеної частини вимог, а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 213,61 грн., та витрати. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed