Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

У серпні 2023 року АТ «СЕНС БАНК» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №501137181 у розмірі 94523,78 грн. Позов обґрунтований тим, що 26.04.2019 [PERSON] уклав з АТ «Альфа-Банк» договір №501137181 про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (надалі Кредитний договір). Відповідно умов Кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 22.01.2023 заборгованість за кредитним договором становила 94523,78 грн. Крім того, 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.\~ Ухвалою судді від 10.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення сторін). 01.09.2023 надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Банку про захист прав споживачів, яка ухвалою судді від 13.09.2023 прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження із первісним позовом, здійснено перехід до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] мотивував тим, що протягом дії кредитного договору банком стягувались кошти за розрахунково-касове обслуговування кредиту на суму 45695,11 грн. та плата за послугу смс-інформування на суму 375 грн.\~ Вказує, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та смс-інформування, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вважає, що права [PERSON] як споживача, порушено з огляду на встановлення в угоді (акцепті) про надання особистого кредиту №501137181 несправедливої умови про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту та за смс-інформування. Просив визнати недійсними умови Кредитного договору про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) та за смс-інформування; зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 45695,11) та послуги смс-інформування ( у розмірі 375 грн.) на погашення основного боргу, а залишок коштів повернути позичальнику. Крім того, 12.09.2023 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, у якому просив у позові Банку відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що строк виконання зобов`язань на момент звернення банком до суду з позовом не настав, оскільки досудову вимогу позичальником не отримано. Вказав, що кредитний договір №501137181 не може вважатися таким, що укладений у письмовій формі. Вважає, що у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів та докази збільшення кредитного ліміту. Також вказав на протиправність нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування кредиту на суму та плати за послугу смс-інформування.\~ Ухвалою суду від 16.01.2024, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання представник Банку не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.86), копію зустрічного позову та ухвали суду про його об`єднання з первісним позивач отримав 06.10.2023, правом на подання відзиву на зустрічний позов не скористався. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з тим, що його неявка не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розглядати справу за відсутності відповідача. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 26.04.2019 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено оферту на укладення угоди про надання кредиту №501137181 (а.с.21). Згідно з акцептом пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501137181\~ від 26.04.2019 [PERSON] укладено угоду про надання кредиту від №501137181 та визначено тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту - 46010 грн, процентна ставка 33% річних, строк - 24 місяці. Датою повернення кредиту вказано 26.04.2021. Кредит наданий позичальнику для власних потреб, отримання грошових коштів в розмірі 40000 грн. шляхом переказу коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа-Банк»; 5760 грн. оплати страхового платежу за умовами добровільного страхування ризиків; 250 грн. оплати страхового платежу за договором добровільного страхування фінансових ризиків позичальника (а.с. 5). Відповідно до додатку № 1 до угоди - Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорта споживчого кредиту передбачено щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 828,18 грн (а.с. 6, 9 зворот). У зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором Банк заявив до стягнення заборгованість станом на 28.02.2023 у розмірі 94523,78 грн, а саме: за кредитом 48957,62 грн; за відсотками 70,72 грн, прострочене тіло кредиту - 42333,29 грн., відсотки за прострочену заборгованість 3162,15 грн. ,\~ що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості (а.с.17). При цьому, як вбачається з випискою по рахунку з кредитною картою за період з 26.04.2019 по 28.02.2023 [PERSON] було витрачено 333145,61 грн.; внесено коштів 220287,50 грн.;\~ сплачено 45695,11 грн комісії за обслуговування кредиту та 375 грн. за послуги смс-інформування (а.с. 18-30). До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 1 та ч. 2 ст. 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування»). Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування»). Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт отримання кредитних коштів підтверджується дослідженою судом випискою за картковим рахунком, у якій наявні відомості про зарахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача. З цього ж доказу вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, частково сплачував заборгованість. Зазначений доказ є належним та допустимим і підтверджує обставини, на які посилається позивач у первісному позові. Стосовно доводів відповідача про те, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором в частині дострокового повернення заборгованості не настав, суд зазначає таке. З боку сторін не має заперечень, що Кредитний договір укладений на задоволення споживчих потреб позичальника, і це підтверджується доказами які містяться в матеріалах справи.\~ Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить - Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до п.3 ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування" або на підставі частини 10 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", то у споживача (позичальника) відсутній обов`язок повернути достроково споживчий кредит. Такі ж висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц та у Постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі №6-223цс16. Таким чином, наведені приписи підтверджують обов`язковість досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Оскільки у спірних правовідносинах кредит надавався на споживчі цілі, тому відповідно до статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», банк повинен був попередньо направити позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту. 07.06.2023 Банком направлено засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення на адресу позичальника досудову вимогу щодо виконання зобов`язань за Кредитним договором№501137181 у якій вимагав протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання вимоги, - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії у розмірі 94523,78 грн. (а.с.31-37). Вказівка у вимозі про дострокове повернення кредиту не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання вимоги суперечить положенням ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», а тому за правилами ч.5 ст.12 Закону України є нікчемною. Згідно з трекінгом Укрпошти підставою повернення зазначено, що відправлення 30.06.2023 повернуто на адресу відправника, причини повернення: «За закінченням терміну зберігання» (а.с.77). За змістом наведених вище положень законодавства, право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту настає після спливу 30 календарних днів з моменту отримання вимоги позичальником. У матеріалах справи відсутні відомості про отримання досудової вимоги відповідачем [PERSON] . Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, відповідачем отримана вимога про дострокове повернення кредиту у 30-ти денний строк, що передував зверненню Банком до суду з даним позовом, як того вимагає Закон України «Про споживче кредитування». В такому випадку на користь Банку підлягає стягненню лише прострочена заборгованість станом на 28.02.2023 року, яка становить 45495,44 грн., та складається з наступного: прострочене тіло кредиту - 42333,29 грн., відсотки за прострочену заборгованість 3162,15 грн. З приводу зустрічного позову [PERSON] про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним суд дійшов таких висновків. В Акцепті пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501137181 від 26.04.2019\~ передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 1,8 %. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). З матеріалів даної справи вбачається, що необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена п. 1 угоди про надання кредиту №501137181 від 26.04.2019, в Додатку № 1 до угоди - Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорті споживчого кредиту, а саме щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1,8 %. При цьому Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються [PERSON] та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Крім того, в підпункті (б) п. 1 угоди про надання кредиту №501137181 передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в Банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо. Ураховуючи, що Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення п. 1 угоди (акцепту) про надання кредиту №501137181 та Додатку 1 до нього від 26.04.2019 про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 1,8 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та АТ «Альфа- Банк» є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, а також у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20. Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідках. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (п. 98 постанови ВП ВС від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 р. у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення та вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимога зустрічного позову про визнання недійсним умов Кредитного договору про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) не підлягає задоволенню саме в зв`язку з обранням неналежного способу захисту порушеного права, оскільки суперечить вимогам ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Оскільки при вирішенні спору про визнання правочину недійсним, встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, щодо нікчемності правочину, тому вказуючи про нікчемність правочину, одночасно підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені у статті 216 ЦК України. З огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності умов договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту та враховуючи вимоги позивача за зустрічним позовом щодо зобов`язання відповідача за зустрічним позовом здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «СЕНС БАНК» здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за Кредитним договором та зарахувати платежі за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 45695,11 грн. в рахунок погашення основного боргу за цим договором. Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), зобов`язання перерахувати заборгованість за кредитним договором є належним способом судового захисту. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення зустрічного позову\~ про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, а саме лише в частині зобов`язання АТ «СЕНС БАНК» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 45695,11 на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом. Разом з тим, з доводами відповідача безпідставність списання коштів за смс-інформування у сумі 385 грн. суд не погоджується. Суду не надано відомостей про те, що така послуга відповідачу [PERSON] не надавалася. Крім того, Банк не є оператором мобільного зв`язку, а тому очевидним є те, що для надання такої послуги клієнту, Банк несе певні витрати. У суду відсутні підстави вважати, що нарахування за такі послуги як смс-інформування порушують права позичальника або суперечать Закону України «Про споживче кредитування» або ставлять споживача у вкрай невигідні умови. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання первісного позову АТ «СЕНС БАНК» сплачено 2684 грн., при цьому судом первісний позов було задоволено частково (2684 грн х 45495,44 грн/ 94523,78 грн = 1291,84 грн), тому з відповідача за первісним позовом [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1291,84 грн. Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заявлені 2 вимоги (1 вимога немайнового характеру та 1 вимога майнового характеру): За подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1073,60 грн., а майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»). У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб із 01 січня 2023 року у розмірі 2684 грн. Оскільки вимога немайнового характеру не підлягає задоволенню, а позивач за зустрічним позовом [PERSON] звільнений від сплати судового збору за позовом, пов`язаним з порушенням його прав на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», із АТ «СЕНС БАНК» необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. за позовну вимогу майнового характеру, заявлену в зустрічному позові. На підставі викладеного і

Outcome: partial