Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] . Обґрунтовуючи заяву, [PERSON] вказує, що вона із [PERSON] перебують у зареєстрованому шлюбі. Справа про розірвання шлюбу знаходиться в Старокостянтинівському районному суді Хмельницької області (справа №683/163/24). Від даного шлюбу у них є троє неповнолітніх дітей: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Протягом року вона потерпає від домашнього насильства, яке чинить відносно неї [PERSON] , а саме проявляє відносно неї безпідставну агресію, цькує, психологічно тисне, виражається на її адресу нецензурною лайкою, безпідставно звинувачує та формує почуття провини, принижує, погрожує фізичною розправою, оскільки між ними існують неприязні відносини, погрожує вбити, залякує, штовхає, шарпає. З метою припинення протиправних дій з боку [PERSON] вона неодноразово впродовж 2024 року зверталась до правоохоронних органів, однак це не дало жодного результату, оскільки [PERSON] своєї поведінки не змінив. Йому виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема, постановою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 березня 2024 року. Крім того, 14 лютого 2024 року працівниками поліції відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис строком на 10 діб, однак останній неодноразово приходив до її помешкання, незважаючи на заборону. Заявниця зазначає, що психологічне насильство, яке вона змушена терпіти, завдає шкоди її психологічному та фізичному здоров`ю. Вона налякана та пригнічена, стан її здоров`я постійно погіршується через насильство, яке вона терпить з боку [PERSON] , вона перебуває у постійному стані тривоги та живе у страху, змушена постійно звертатись у поліцію за захистом, однак кривдник не зважає на це і насильство по відношенню до неї не припиняє. За таких обставин [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис щодо кривдника [PERSON] строком на 6 місяців, яким заборонити йому перебувати за адресою її проживання: [ADDRESS] ; заборонити наближатись на відстань до 100 м до місця її проживання; заборонити розшукувати її особисто і через третіх осіб, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з нею, спілкуватись з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб. Крім того, просить взяти [PERSON] на профілактичний облік за місцем проживання та направити його на проходження програми для кривдників. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року у даній справі було призначено дату судового засідання. В судове засідання заявниця [PERSON] , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не з`явилась, у заяві міститься її клопотання про розгляд справи у її відсутності. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в задоволені заяви просив відмовити. Відповідно до абз. 2 ч. 1ст.\~350-5\~ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Дослідивши матеріали\~заяви про\~видачу обмежувального\~припису,\~суд прийшов\~до наступного,що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є троє малолітніх дітей. На час розгляду даної справи у провадженні Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області перебуває справа про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . 14 лютого 2024 року поліцейським СРПП ВП №1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області Тесленко В.Ю. відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №563906 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Згідно вказаного протоколу [PERSON] 14 лютого 2024 року о 13 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] , а саме висловлювався в її сторону нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, в наслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю. За результатами розгляду вищезазначеного протоколу 19 березня 2024 року суддею Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області винесено постанову, якою [PERSON] було визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. Також у зв`язку із вказаним вище фактом, 14 лютого 2024 року поліцейським СРПП ВП №1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області Тесленко В.Ю. стосовно [PERSON] був виданий терміновий заборонний припис, згідно якого останній зобов`язаний був залишити місце проживання постраждалої особи ( [PERSON] ), йому було заборонено входити і перебувати в місці проживання постраждалої особи. Притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП по факту вчинення 14 лютого 2024 року домашнього насильства відносно заявниці. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що її чоловік [PERSON] протягом року систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, зокрема проявляє відносно неї безпідставну агресію, цькує, психологічно тисне, виражається на її адресу нецензурною лайкою, безпідставно звинувачує та формує почуття провини, принижує, погрожує фізичною розправою, оскільки між ними існують неприязні відносини, погрожує вбити, залякує, штовхає, шарпає, погрожує небезпечними предметами, що можуть завдати фізичної шкоди, псує особисте майно, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до органів поліції. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, згідно якого, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк від одного до шести місяців. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається із матеріалів справи, постановою судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 березня 2024 року [PERSON] було визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, де потерпілою є [PERSON] . Також в зв`язку із вчиненням вказаного адміністративного правопорушення, 14 лютого 2024 року поліцейським СРПП ВП №1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області Тесленко В.Ю. стосовно [PERSON] був виданий терміновий заборонний припис, згідно якого останній зобов`язаний був залишити місце проживання постраждалої особи ( [PERSON] ), йому було заборонено входити і перебувати в місці проживання постраждалої особи. Інших доказів, які б могли свідчити про вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно [PERSON] , в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», матеріали справи не містять, заявницею теж не надано таких доказів суду. Враховуючи те, що надані [PERSON] докази свідчать лише про одноразовий факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, однак не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для [PERSON] , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та не свідчать, що таке домашнє насильство вчинялося [PERSON] стосовно [PERSON] систематично, тому у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Outcome: dismissed