Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Представник позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» - Згурський О.О. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути 2684 грн сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, квартира [ADDRESS] є двокімнатною, жилою площею 28,7 м.кв., загальною площею 42,8 м.кв. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21.02.2013 року у справі № 22-ц/796/506/13 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2008 року. Визнано відмерлою спадщиною у вигляді зазначеної квартири. 06 березня 2013 року Апеляційний суд міста Києва ухвалив додаткове рішення у справі №22-ц/796/506/13, яким вирішив квартиру [ADDRESS] , яка визнана відмерлою спадщиною, передати територіальній громаді міста Києва. Вищезазначене рішення набрало законної сили 21.02.2013 року. Отже, спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішення суду від 21 лютого 2013 року. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 року №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» квартиру [ADDRESS] зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Вищезазначене розпорядження оскаржувалось [PERSON] , в Окружному адміністративному суді м. Києва. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.07.2015 року у справі №826/20197/13-а відмовлено в задоволені позову [PERSON] до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання неправомірних дій, скасування розпорядження та зобов`язання вчинити певні дії. Під час виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 року № 1143 та реєстрації права власності територіальної громади міста Києва на спірну квартиру було встановлено, що всупереч чинному законодавству та не маючи законних підстав, після набрання судовим рішенням законної сили, [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , 09.08.2013 уклав договір купівлі - продажу вказаної квартири з [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05.08.2021 року у справі №760/21583/15-ц, яке залишено без змін за результатами перегляду в апеляційному та касаційному порядку, задоволено частково позов Солом`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна, а саме: витребувано від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до інформації з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Згідно Статуту комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва. Власником комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є територіальна громада міста Києва від імені якої виступає Київська міська рада. Підприємство віднесено до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Предметом діяльності підприємства згідно Статуту є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку. Багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2015 року №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації». У квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 16.07.2013 року та проживають [PERSON] та [PERSON] , що порушують права позивача щодо користування та розпоряджання майном. Структурним підрозділом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва» ЖЕД №901 [PERSON], [PERSON] в січні лютому 2023 направлені поштою попередження за адресою: [ADDRESS] з вимогою звільнити квартиру та здати ключі до житлово-експлуатаційної дільниці № 901 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Вказані попередження згідно трекінгів відправлень Укрпошта отримані особисто адресатами. Вимоги попереджень [PERSON], [PERSON] не виконали, ключі від квартири до житлово-експлуатаційної дільниці №901 не передали, а отже чинять позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] , в добровільному порядку не звільняють вказану квартиру, що позбавляє комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», як особу в господарському віданні якої перебуває вказане майно, розпоряджатись та користуватись ним, тому захист прав позивача можливий шляхом пред`явлення негаторного позову. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2023 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. 15 вересня 2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Гаращенко І.В. подав до суду додаткові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, омкільки вважає його необґрунтованим та безпідставним. В обґрунтування заперечень зазначив, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є неналежним позивачем у справі, оскільки жодних прав та інтересів Керуючої компанії не порушено. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.08.2021 року у справі №760/21583/15-ц позов задоволено частково, витребувано від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відтак, власником квартири є територіальна громада міста Києва, а не керуюча компанія. Територіальна громада міста Києва, прийнявши квартиру, знала про проживання у ній відповідачів, які не мають іншого жила, тому права позивача на це майно не може бути захищене шляхом виселення відповідачів, що не є справедливим з урахуванням всіх обставин справи. Відтак, у зв`язку із тим, що територіальна громада міста Києва не надає інше постійне жиле приміщення відповідачам, позов не підлягає задоволенню. 18 вересня 2023 року від представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського районну м. Києва» до суду надійшли заперечення на додаткові пояснення, у яких представник позивача просила позов задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Багатоквартирний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Таким чином, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є належним позивачем у даній справі. Крім того, на момент прийняття рішення про визнання спадщини відумерлою та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зарахування вказаної квартири до комунальної власності територіальної громади м. Києва не було відомо про проживання відповідачів у спірній квартирі. У судове засідання представник позивача Чернишенко Т.П. не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності у якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак, від її представника - [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вказала, що вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2013 року у справі № 22-ц/796/506/13 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2008 року. Визнано відмерлою спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , яка відкрилася після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Рішення набрало законної сили 21 лютого 2013 року. 06 березня 2013 року Апеляційний суд міста Києва ухвалив додаткове рішення у справі №22-ц/796/506/13, яким квартиру [ADDRESS] , яка визнана відмерлою спадщиною, передано територіальній громаді міста Києва. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2013 р. вказані рішення залишено без змін. Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації квартиру [ADDRESS] . Таким чином, територіальна громада м. Києва є власником спірної квартири на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 р. та додаткового рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 року. Отже, спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішення суду від 21 лютого 2013 року. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 року №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» квартиру [ADDRESS] зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації. 16 липня 2013 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували місце проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №90594396 від 20 березня 2023 року. 19 серпня 2013 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (продавець) та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] (покупець), було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 серпня 2021 року у справі №760/21583/15-ц, яке залишено без змін за результатами перегляду в апеляційному та касаційному порядку, задоволено частково позов Солом`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна, а саме: витребувано від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до інформаційної довідки з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №326769584 від 23 березня 2023 року, власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання за позивачем в установленому порядку житловий і нежитловий фонд та майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, у т.ч. будинок за адресою: [ADDRESS] (п. 3 Додатку №2 до розпорядження). Відповідно до Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою (п.2.1 Статуту). Відповідно до п.2.2.1, 2.2.3 Статуту предметом діяльності позивача є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та закріплений за Підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку; управління нерухомим майном. Відповідно до п.4.2. Статуту майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплюється за підприємством на праві господарського відання. Відповідно до п.3.1.11 Статуту позивач має право у разі виявлення порушення, встановленого законодавством щодо порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання звільнити житлове/нежитлове приміщення) вживає заходів, передбачених законодавством України. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] безпідставно проживають у квартирі [ADDRESS] , структурним підрозділом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕД №901 08 січня 2023 року та 23 лютого 2023 року було направлено попередження з вимогою звільнити квартиру та здати ключі до житлово-експлуатаційної дільниці № 901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Вказані попередження згідно трекінгів відправлень Укрпошта отримані особисто адресатами. Вимоги попереджень [PERSON] , [PERSON] не виконали, ключі від квартири до житлово-експлуатаційної дільниці №901 не передали. Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» звернувшись до суду з указаним позовом, просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Вирішуючи спір, що виник між сторонами суд дійшов таких висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності щодо свого майна, навіть якщо ці перешкоди не поєднані з фактичним позбавленням володіння. Отже, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Таким чином, стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та який не суперечить нормам права. Визначальним для захисту права на підставі цих правил є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна. Позивачем у негаторному позові є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний власник). До останніх належать як суб`єкти речових прав (наприклад, підприємство, організація, установа, що не є власником майна, але володіє ним на праві повного господарського відання або оперативного управління, що позбавлена можливості користуватися чи розпоряджатися майном), так і суб`єкти зобов`язальних прав, які пов`язані з володінням (наприклад, орендар, охоронець, перевізник). У разі порушення третьою особою права користування і розпорядження майном і власник, і володілець цього майна набувають права на подання негаторного позову. У цьому випадку при вирішенні питання про те, хто з них може бути позивачем за негаторним позовом, слід виходити з обсягу правомірності обох названих осіб. Отже, якщо право володіння належить не власникові, то позов має право подавати володілець майна, а власник може звернутися з таким позовом лише після припинення у володільця згаданого права на володіння. Відповідно до частин першої - другої, четвертої статті 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Відтак, позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», яке володіє спірною квартирою на праві господарського відання має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності щодо переданого йому майна. Як встановлено судом, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 серпня 2021 року у справі №760/21583/15-ц задоволено частково позов Солом`янської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради, Солом?янської районної в місті Києві державної адміністрації до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна, витребувано від [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За змістом даної норми такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, тобто без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення, а у випадку відсутності наймача без згоди власника. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Такий правовий висновок про застосування норми ч.3 ст.116 ЖК України викладено у постановах Верховного Суду України від 22 липня 2017 року у справі №758/14046/14-ц та від 22 червня 2017 року у справі №6-2010цс16. Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Таким чином, відповідачі [PERSON] , [PERSON] проживають у спірній квартирі безпідставно. Структурним підрозділом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом?янського району м. Києва» ЖЕД №901 08 січня 2023 року та 23 лютого 2023 року було направлено попередження з вимогою звільнити квартиру та здати ключі до житлово-експлуатаційної дільниці № 901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Вказані попередження згідно трекінгів відправлень Укрпошта отримані особисто адресатами. Вимоги попереджень [PERSON] , [PERSON] не виконали, ключі від квартири до житлово-експлуатаційної дільниці №901 не передали. Отже позивачем доведено вчинення відповідачами перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідач [PERSON] стверджує, що вона не має іншого житла, а тому виселення її із займаного житлового приміщення буде для неї надмірним тягарем, однак, доказів на підтвердження вказаної обставини до суду не надала. Отже, відповідачі не довели, що спірне житло тривалий час було їх єдиним місцем проживанням і іншого житла вони не мають. Таким чином, оскільки подальше проживання відповідачів у спірній квартирі без достатніх правових підстав порушує право КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» на користування та розпорядження вказаним майном, суд дійшов висновку, що необхідно виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 1342 грн з кожного в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved