Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

У лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява Дніпровської міської ради, в уточненій редакції якої, позивач просить суд: -витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, а саме: частину квартири [ADDRESS] ; -витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, а саме: частину квартири [ADDRESS] ; -виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла; -вирішити питання розподілу судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач посилався на те, що йому належала квартира [ADDRESS] , право власності на яку, за рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2018, перейшло до [PERSON] та після чого, вказана квартира неодноразово відчужувалася і на сьогодні право власності на неї зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . З огляду на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2018 скасовано, а вищезазначена нерухомість з володіння міської ради вибула поза її волею, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем [PERSON] було надано відзив, доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими позовними вимогами. Так, остання посилалась на те, що вона є добросовісним набувачем, оскільки набула квартиру за нотаріально посвідченим правочином під час укладання якого жодних заборон у Державних реєстрах не було і крім того, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2018, було чинним. Також зазначено, що позивачем не надано правовстановлюючих документів з яких би вбачалось, що спірна нерухомість знаходилась у власності позивача. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що обставини щодо належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади міста були встановлені Дніпровським апеляційним судом у справі №201/2884/18. Також, зазначено, що вказане підтверджується реєстраційним посвідченням від 20.09.1990 виданим КП «МБТІ» на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] , було надано заперечення на відзив в якому наведено судову практику щодо неприпустимості позбавлення добросовісного набувача права власності. Третьою особою [PERSON] надано письмові пояснення, доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими позовними вимогами. Так, останнім зазначено що станом на день укладання угоди купівлі-продажу жодних сумнівів щодо належності продавцю спірного нерухомого майна не було, крім того, Державні реєстри не містили будь-яких заборон на відчуження квартири. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 21.02.2020 справу передано до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з підстав передбачених ч.1 ст.30 ЦПК України. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Яковлева Д.О. від 09.04.2020, цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради повернуто до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська для виконання вимог ч.ч.5-11 ст.272, ч.3 ст.31 ЦПК України. У зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, справу було передано судді Куцеволу В.В., яким за ухвалою від 04.01.2021 її прийнято до свого провадження та залишено без руху у зв`язку з невідповідністю приписам ЦПК України. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.01.2021, за заявою Дніпровської міської ради, забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження квартири [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.01.2021, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30.04.2021, заяву Дніпровської міської ради про зміну предмету позову на витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, прийнято до провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.06.2023, залучено до участі у справі [PERSON] , як третю особу яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою Бабушкіського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2024, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні. У судовому засіданні, представник позивача підтримав заявлені вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у заяві про зміну підстав позову. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечували щодо позову та надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві. У судовому засіданні представник третьої особи заперечував щодо заявлених вимог та надав пояснення аналогічні викладеним письмово. У судове засідання третя особа приватний нотаріус ДМНО Солошенко Ю.В. не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до копії рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2018 ухваленого у справі №201/2884/18, за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно копії договору купівлі-продажу від 21.07.2018 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 08.02.2019 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по частині за кожним. Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 08.09.2019 будь-які записи щодо наявності заборони на відчуження кварти [ADDRESS] , відсутні. Згідно копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 у справі №201/2884/18, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2018 скасовано. Відповідно до копії довідки наданої директором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР за №2/5-41, у квартирі [ADDRESS] , рахується зареєстрованою [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Правилом ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~закріпленого у\~ст.387\~ЦК України\~правила,\~власник має\~необмежене право\~витребувати майно\~із чужого\~незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Відповідно до сталої судової практики та приписів норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, віндикація (витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника) - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до правового висновку ВП/ВС, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Тобто, з аналізу вищезазначених норм матеріального права та виходячи зі змісту постанов Верховного Суду вбачається, що тільки власник наділений правом ставити вимогу про витребування майна, яке вибуло з володіння поза його волею. За змістом ч.ч.2, 5 ст.60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Пунктом 10 Перехідних положень ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Тобто, з аналізу вказаних норм матеріального права та виходячи з обставин виниклого спору, зазначених позивачем у позові, вбачається, що підставою виникнення у територіальної громади права власності на державне майно є документ, який підтверджує передачу майна територіальним громадам безоплатно державою. Виходячи з того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що ВК ДМР або ДМР було передано державою у комунальну власність квартиру [ADDRESS] , заявлені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на звернення з вендикаційним позовом наділений правом лише власник майна, яке вибуло з володіння останнього поза його волею. Посилання позивача на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019, як на таку в якій встановлено, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю, не заслуговує на увагу, оскільки згідно вказаної постанови, судом не встановлювався факт належності спірної квартири до комунальної власності. Також суд зазначає, що позивачем не надано до суду належним чином завірену копію реєстраційного посвідчення від 20.09.1990 виданого КП «МБТІ» на житловий будинок [ADDRESS] . Також, окремо суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до висновку викладеного ВП/ВС у постанові від 14.12.2022 прийнятій за результатами розгляду справи №461/12525/15-ц, розглядаючи справи щодо застосування положень\~статті 388\~ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова ВП/ВС від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Згідно висновку якого дійшла ВП/ВС у постанові від 02.11.2021 прийнятої за результатами розгляду справи № 925/1351/19, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам\~статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. З огляду на те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачі не є добросовісними набувачами, а сам лише факт вибуття спірної нерухомості поза волею позивача, яким в свою чергу не надано доказів які б характеризували його як власника квартири, не є достатнім для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, а тому, вказане є окремою підставою для відмови у позові. Аналогічний за змістом спір був розглянутий ВС/КЦС (справа №202/8669/19) та за результатами розгляду якого, 22.02.2023, ухвалено постанову. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору при поданні позову до суду, не здійснюється.

Outcome: dismissed