Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

Позивач 28.12.2023 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що він та відповідач є співвласниками нежитлового приміщення [ADDRESS] , оскільки вказане приміщення вони придбали в рівних долях. 13.03.2013 р. між ним та відповідачем, як співвласниками вищевказаного приміщення та концерном «Міські теплові мережі», в особі філії концерну «МТМ», був укладений договір № 660022 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого теплопостачальна організація взяла на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді їм з відповідачем, як споживачам, а споживачі, як власники вищевказаного приміщення, зобов`язались прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановеному умовами договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами. Згідно п.7.2.8 договору, у разі несплати або несвоєчасної сплати споживачем за теплову енергію відповідно до терміну, встановленого в п.6.4 цього договору, з наступного дня після закінчення терміну сплати споживачу нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення по день фактичної сплати. З моменту укладення договору концерн «МТМ», в особі філії концерну «МТМ», постійно надавав послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді, за що вимагав оплату. Відповідач, починаючи з 2018 р. не сплачує за надані послуги з постачання теплової енергії. 23.06.2022 р. концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до нього та [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості за комунальні послуги, які він надав у вищевказане нежитлове приміщення за період з листопада 2020 р. по квітень 2021 р. і вартість яких не сплачена на суму 7215,37 грн. Крім того, концерн «МТМ» просив також стягнути солідарно з боржників 3% річних від простроченої суми, що складає 205,26 грн. та суму інфляційних витрат у розмірі 629,01 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості склала 8049,64 грн. Рішенням від 01.08.2023 р. Шевченківський районний суд м.Запоріжжя стягнув з позивача та [PERSON] солідарно на користь концерну «МТМ» заборгованість за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді в сумі 8049,64 грн., а також судовий збір в сумі 1240,50 грн. На виконання вказаного рішення позивач добровільно сплатив на користь концерну «МТМ» 8049,64 грн. та витрати по сплаті судового збору. Крім того, на оплату банківських послуг при сплаті вищевказаних сум було витрачено 6 грн. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем, як співвласником спільного майна своїх обов`язків з оплати наданих послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді, він був змушений виконати солідарний обов`язок та сплатити власні кошти на утримання спільного майна на загальну суму 8049,64 грн., частину з яких [PERSON] зобов`язана йому відшкодувати в розмірі 4024,82 грн. Всього відповідач зобов`язана відшкодувати всі витрати на загальну суму 5271,32 грн., які були сплачені позивачем на виконання судового рішення (4024,82 + 1240,50 + 6). За позовом позивач просить стягнути з відповідача на його користь у порядку регресу 5271,32 грн. та судові витрати. Ухвалою від 05.01.2024 р. було відкрито провадження і справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 06.02.2024 р. 06.02.2024 р. розгляд справи було відкладено на 20.03.2024 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України. 20.03.2024 р. розгляд справи відкладено на 26.04.2024 р. на підставі п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не подавала. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст..223 та ч.1 ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або Законом (ч.1 ст.322 ЦК України). Ст.360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших атків цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч.1 ст.543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на звортну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотньої вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Як встановлено судом з наданих позивачем письмових доказів, [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках нежиле приміщення, І поверху літ.А-9 за адресою: [ADDRESS] , про що надано договір купівлі-продажу від 18.12.2020 р. (а.с.14, 15). 13.03.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] , як співвласниками вищевказаного приміщення та концерном «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «МТМ» був укладений договір № 660022 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого теплопостачальна організація взяла на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді їм з відповідачем, як споживачам, а споживачі, як власники вищевказаного приміщення, зобов`язались прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановеному умовами договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами. Згідно п.7.2.8 договору, у разі несплати або несвоєчасної сплати споживачем за теплову енергію відповідно до терміну, встановленого в п.6.4 цього договору, з наступного дня після закінчення терміну сплати споживачу нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення по день фактичної сплати. Рішенням від 01.08.2023 р. Шевченківський районний суд м.Запоріжжя стягнув солідарно з позивача та [PERSON] на користь концерну «МТМ» заборгованість за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді в сумі 8049,64 грн., а також судовий збір в сумі 1240,50 грн. На виконання вказаного рішення позивач добровільно сплатив на користь концерну «МТМ» 8049,64 грн. та витрати по сплаті судового збору (а.с.16). Крім того, позивачем була сплачена банківська комісія на загальну суму 6 грн. Аналізуючи надані позивачем докази, які в процесі розгляду справи не спростовані, у сукупності з наведеними вище положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку, що [PERSON] повинна відшкодувати позивачу частину понесених витрат на загальну суму 5271,32 грн., з яких: 4024 грн. - частина розміру заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, стягнутої рішенням суду від 01.08.2023 р., 1240,50 грн. - витрати по сплаті судового збору та 6 грн. - витрати по сплаті банківських послуг. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд виходив з наступного. Як вбачається з матеріалів справи стороною позивача було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу, в обґрунтування якої додано договір про надання правничих послуг від 24.11.2021 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , який діє на підставі паспорту громадянина України, картки платника податків, та диплому про вищу освіту за спеціальністю «правознавство» (а.с.17-18), акт прийому-передачі виконаних робіт (а.с.19) та копію диплома (а.с.20). Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура (ст.131-2 Конституції України). Згідно із ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (ч.4 ст.62 ЦПК України). Сам факт надання фізичною особою, яка має вищу юридичну освіту, проте не є адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», позивачу юридичних послуг з підготовки процесуальних документів до суду, не може слугувати підставою для стягнення понесених позивачем витрат на отримання юридичних послуг, як судових витрат понесених на професійну правничу допомогу, а тому, витрати понесені позивачем на отримання юридичних послуг не підлягають розподілу в порядку ст.ст.137, 141 ЦПК України. Заявлені позивачем до відшкодування витрати у розмірі 3000 грн. не можуть також вважатися витратами, пов`язаними із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи, адже згідно п.46 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" до такого виду витрат не відносяться. У зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті у період з 02 по 08 травня 2024 року, повний текст рішення складений 08 травня 2024 року.

Outcome: approved