Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Позивач КП «Київпастранс» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що до складу КП «Київпастранс», зокрема входить філія - Автобусний парк № 2 та згідно статуту не є самостійною юридичною особою. У вказаній філії відповідач [PERSON] працює з 14.07.1978 і по теперішній час. 25.01.2021 відповідач, керуючи транспортним засобом МАЗ д.н.з. [NUMBER] , який належить КП «Київпастранс» здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого, останній помер. Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 22.07.2021 [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення. Внаслідок смерті [PERSON] , його сину [PERSON] заподіяно моральну шкоду. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10.04.2023 та з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 08.11.2023, позовні вимоги [PERSON] до КП «Київпастранс» про стягнення моральної шкоди заподіяної смертю, задоволені частково. Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 128000 грн. 22.12.2023 КП «Київпастранс» рішення суду виконало добровільно. Таким чином, позивач отримав право регресної вимоги до відповідача. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 128000 грн. та здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого частково заперечує проти задоволення позову. Вказала про те, що під час судового розгляду кримінальної справи, потерпілим [PERSON] подано цивільний позов до [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., а КП «Київпастранс» вказано відповідачем 2. В подальшому між потерпілим [PERSON] та [PERSON] укладено мирову угоду, за умовами якої досягнуто домовленості щодо відшкодування останнім, як обвинуваченим у кримінальному провадженні потерпілому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. [PERSON] сплатив потерпілому моральну шкоду. Крім того, під час досудового розслідування [PERSON] сплачено потерпілому 10 000 грн. в рахунок часткового відшкодування моральної шкоди. Таким чином, [PERSON] , фактично сплатив потерпілому 110 000 грн., а відтак різниця у сумі 18 000 грн. відповідачем не заперечується. Однак, відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10.04.2023 потерпілий [PERSON] подав позов до КП «Київпастранс» про стягнення моральної шкоди також у розмірі 500 000 грн., як і під час розгляду кримінального провадження без врахування сплачених [PERSON] грошових коштів у розмірі 110 000 грн., які ним сплачені потерпілому під час судового розгляду до винесення вироку суду. Крім того, [PERSON] не був учасником судового розгляду цивільної справи у Дніпровському районному суді міста Києва та в Київському апеляційному суді, відтак об`єктивно не міг повідомити суди про здійснення ним відшкодування моральної шкоди у розмірі 110000 грн. потерпілій особі та надати відповідні докази. Представник відповідача вказує також на можливість суду зменшити суму, що підлягає стягненню враховуючи майновий стан відповідача та вже сплаченої ним суми. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши вступне слово, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює на посаді водія КП «Київпастранс» з 14.07.1978 (а.с.24). Філія Автобусний парк № 2 не є самостійною юридичною особою, а входить до складу КП «Київпастранс», що підтверджується статутом позивача. 25.01.2021 о 11 годині 50 хвилин [PERSON] , керуючи автобусом «МАЗ» д.н.з. [NUMBER] , який належить КП «Київпастранс» автобусному парку № 2, рухався по проїзній частині просп. П. Тичини зі сторони вулиці Шумського в напрямку вулиці Дніпровської набережної у м. Києві. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 Правил дорожнього руху України. В цей час на нерегульованому пішохідному переході, зліва на право по ходу руху автобуса «МАЗ» д.н.з. [NUMBER] проїзну частину просп. П. Тичини переходив пішохід [PERSON] . Водій [PERSON] під час руху допустив порушення вимог п. 1.5, пп «б» п 2.3 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України та скоїв наїзд на [PERSON] . в результаті даної ДТП, пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження та був доставлений до КНП «КМКЛШМД», де 25.01.2021 помер. Згідно вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 22.07.2021 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 2 роки. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10.04.2023 у справі № 755/253/23 позов [PERSON] до КП «Київпастранс» про стягнення шкоди, заподіяної смертю задоволено частково. Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь [PERSON] 28 000 грн. моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь держави судовий збір 1073,60 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2023 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10.04.2023 змінено, збільшено розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з Комунального підприємства «Київпастранс» на користь [PERSON] з 28 000 грн. до 128 000 грн. На виконання вказаної постанови КП «Київпастранс» сплатило на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 128000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 33 від 22.12.2023. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала. Згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відшкодування шкоди заподіяної працівником установі врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 760/15085/18). У цій справі позивач просить стягнути із відповідача матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, що вчинене відповідачем під час виконання ним трудових обов`язків, та яку позивач відшкодував потерпілій особі. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Оскільки на час вчинення ДТП відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах із позивачем, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, вина у вчиненні якого встановлена вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 22.07.2021 у справі № 755/4846/21. Матеріалами справи підтверджується, що позивач відшкодував потерпілій особі шкоду, завдану відповідачем та визначену постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2023 у справі № 755/253/23, а саме 128 000 грн, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 583/1942/17, від 26 липня 2021 року у справі № 592/8140/20 та від 21 жовтня 2021 року у справі № 760/15085/18. Твердження представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд до уваги не приймає з огляду на наступне. Представник відповідача вказала про те, що відповідач [PERSON] сплатив потерпілій особі [PERSON] грошові кошти у розмірі 110 000 грн., а відтак сума стягнення підлягає зменшенню до 18000 грн. На підтвердження вказаного доводу, представником відповідача надано копію позовної заяви у кримінальному провадженні, мирову угоду, розписки, копію квитанції та копію платіжного доручення. Відповідно до копії позовної заяви у кримінальному провадженні, [PERSON] просив стягнути з відповідачів [PERSON] та КП «Київпастранс» на користь [PERSON] солідарно моральну шкоду, що завдана злочином у розмірі 500 000 грн. Згідно копії мирової угоди, яка підписана 27.05.2021 між [PERSON] та [PERSON] сторони домовились про те, що загальний розмір моральної шкоди, завдана потерпілій особі внаслідок злочину становить 1000000 грн., не враховуючи завдану матеріальну шкоду внаслідок ДТП. Відповідальними за завдану шкоду є обвинувачений, роботодавець обвинуваченого, страховик, який застрахував цивільно - правову відповідальність обвинуваченого. В якості часткової компенсації [PERSON] сплачує [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 грн., як компенсацію за завдану моральну шкоду (своєї частини). Кошти сплачуються наступним чином: 50 000 грн. в день укладення мирової угоди, 25 000 грн. до 27.06.2021, 25 000 грн. до 27.07.2021. При належному виконанні цієї мирової угоди Потерпіла особа заявляє в суді про прощення обвинуваченого та просить призначити покарання, що не пов`язане з позбавленням волі. Потерпіла особа зобов`язана відізвати подану позовну заяву у кримінальному провадженні та не буде просити позбавляти обвинуваченого посвідчення водія. Сторони зобов`язуються не оголошувати текст цієї мирової угоди третім особам. Після підписання мирової угоди обвинувачений зобов`язується не передавати текст цієї мирової угоди роботодавцю та /або страховику. Після підписання цієї мирової угоди обвинувачений зобов`язується не заважати потерпілій особі та не здійснювати жодних перепон в отриманні відшкодування моральної /матеріальної шкоди з работодавця та/або страховика. Відповідно до копії розписки від 27.05.2021 [PERSON] вказав, що ним отримано від [PERSON] 50 000 грн. на виконання умов мирової угоди. Згідно копії розписки від 02.06.2021 [PERSON] отримав від [PERSON] 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно змісту мотивувальної частини вироку Дніпровського районного суду міста Києві 22.07.2021 суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України врахував позицію сторони обвинувачення, представника потерпілого, потерпілого, який вказав, що примирився з обвинувачем. Таким чином, грошові кошти отримані потерпілою особою [PERSON] від [PERSON] не охоплюються позовною заявою КП «Київпастранс». Надану копію квитанції від 04.02.2021 про перерахування грошових коштів [PERSON] у розмірі 10050,00 грн., суд до уваги не приймає, оскільки неможливо встановити отримувача коштів та призначення платежу. Щодо доводів представника відповідача про зменшення розміру шкоди згідно ст. 137 КЗпП України. Відповідно до частини другої статті 137 КЗпП України суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Всупереч частини першої статті 81 ЦПК України стороною відповідача не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження майнового стану відповідача. Інших підстав для зменшення розміру покриття шкоди положення частини другої статті 137 КЗпП України не передбачає. Враховуючи вище викладене, з відповідача на користь позивача КП «Київпастранс» в порядку регресу підлягає стягненню сума виплаченої потерпілому у ДТП шкоди у розмірі 128 000 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду пропорційно задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved