Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

16.05.2023 року представник позивача Клочко О.В. який діє в інтересах Акціонерного товариства «Універсал Банк» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манохіна Ганна Олексіївна про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 007-2914/840-0395, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику грошові кошти в розмірі 80000,00 доларів США, в порядку, на умовах та строки, визначені цим Договором на споживчі потреби (придбання майна) з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 01.08.2023 року. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 05.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. за реєстр. № 6702, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку садовий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 0,0485 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210900000:01:174:6514. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 05.11.2007 року № 007-2914/840-0395, 05.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки №007-2914/840-0395-Р, відповідно до умов якого Поручитель зобов`язався перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року, укладеного між Кредитором та Боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 05.11.2007 року № 007-2914/840-0395, 05.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 007-2914/840-0395-Р/1, відповідно до умов якого Поручитель зобов`язався перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року, укладеного між Кредитором та Боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Акціонерне товариство «Універсал Банк» виконало всі умови Кредитного договору з надання Позичальнику - [PERSON] кредитних коштів у розмірі 80000,00 доларів США, натомість Позичальник своїми діями створив обставини, за яких намагається уникнути виконання умов Кредитного договору № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року. Так 07.05.2021 року Позичальник - [PERSON] безоплатно подарувала наявне інше житлове нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , шляхом укладення 07.05.2021 року Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Манохіною Г.О., за реєстровим №726. АТ «Універсал Банк» вважає, що вищевказаний правочин з відчуження нерухомого майна було укладено Позичальником тільки з метою щоб подати заяву про проведення реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті АТ «Універсал Банк», що являється зловживанням своїми правами відповідно до діючого законодавства України. Таким чином, правочин з відчуження Позичальником житлового нерухомого майна та земельної ділянки, має ознаки фраудаторних правочинів тобто правочинів, що вчинено Боржником на шкоду Кредитору. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на поданий до суду відзив. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на поданий до суду відзив. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 007-2914/840-0395, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику грошові кошти в розмірі 80000,00 доларів США, в порядку, на умовах та строки, визначені цим Договором на споживчі потреби (придбання майна) з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 01.08.2023 року. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 05.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. за реєстр. № 6702, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку садовий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 0,0485 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210900000:01:174:6514. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 05.11.2007 року № 007-2914/840-0395, 05.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки №007-2914/840-0395-Р, відповідно до умов якого Поручитель зобов`язався перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року, укладеного між Кредитором та Боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 05.11.2007 року № 007-2914/840-0395, 05.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 007-2914/840-0395-Р/1, відповідно до умов якого Поручитель зобов`язався перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року, укладеного між Кредитором та Боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 07.05.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Манохіною Г.О., за реєстровим №726, відповідно до якого [PERSON] безоплатно подарувала [PERSON] житлове нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 264651256 від 06.07.2021 року а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 07.05.2021 року належить [PERSON] . 11.06.2021 року [PERSON] звернулась до АТ «Універсал Банк» із заявою про проведення реструктуризації зобов`язань передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті. АТ «Універсал Банк» було проведено реструктуризацію зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року відповідно до її заяви та відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 15.02.2023 року по справі № 759/23012/21. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 717 ЦК України визначено, що За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно ст.719 ЦК України, Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно до ч. 2 та ч. 3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд сформулював висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором. Як було зазначено відповідачем [PERSON] та не оспорювалось представником позивача зобов`язання за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05.11.2007 року, заборгованість відсутня. Право [PERSON] на реструктуризацію заборгованості відповідно до ЗУ № 1381-ІХ від 13.04.2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» не є збитками в розумінні положень ЦК України. За вказаних обставин, прийшов до висновку, що спірні договори дарування не вчинені на шкоду кредитору, не порушили його права та законні інтереси та за своєю суттю не являються фраудаторними. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування квартири від 07.05.2021 року не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 07.05.2021 року відмовлено, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасуванням відповідних записів про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та одночасним поновленням відповідних, записів про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , оскільки вони є похідними від основної вимоги. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відомовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed