Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 17 000 доларів США в рахунок погашення боргу за розписками. Крім того, разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. Так, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 березня 2020 року він дав в борг та особисто передав подружжю [PERSON] та його дружині [PERSON] 11 тисяч доларів США, після чого в кінці березня 2023 року вказаним особам він дав у борг та особисто передав ще 14 тисяч доларів США, а всього на загальну суму 25 тисяч доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідачем [PERSON] було надано особисту письмову розписку від 01 березня 2020 року, із зазначенням умов їх повернення, відповідач власноручно поставив свій підпис. Частина коштів йому була повернута, але залишився борг у сумі 17 000 доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідачем [PERSON] було надано особисту письмову розписку в кінці березня 2020 року, із зазначенням умов їх повернення, в якій його дружина [PERSON] виступила поручителем та власноручно поставила свій підпис. Відповідно до даних письмової розписки, відповідач зобов?язався повернути йому позику по першій його вимогі протягом 10 днів. До середини вересня 2020 року відповідачем [PERSON] було повернуто позивачу частину боргу на загальну суму 4 тисячі доларів США, без розписок. А потім, коли відповідач [PERSON] знаходився в Азербайджані у м. Кусара, то повернув позивачу згідно квитанцій борг на суму 4 тисячі 20 доларів США. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернув позивачу отримані кошти на суму 17 тисяч доларів США. Станом на день подачі позовної заяви, відповідач повністю борг позивачеві не повернув, чим порушили виконання своїх зобов?язань. На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.11.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 04.12.2023 року на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій останній просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 17 000 доларів США в рахунок погашення боргу за розписками. 19.01.2024 року позивачем була подана заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2024 року заяву позивача про забезпечення позову шляхом арешту на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: на долю відповідача квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий 07.05.2010 року Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ідентифікаційний код 3115621540, задоволено частково. Заборонено відчужувати 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1534467763101, загальною площею 64,2 кв.м. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13.02.2024 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заві. Надали відповідні пояснення. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечували. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також шляхом направлення судової повістки на адресу останнього місця проживання відповідача, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав. Згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Ураховуючи, що в матеріалах справи є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом був досліджений оригінал боргової розписки від 01 березня 2020 року, який був долучений до матеріалів справи позивачем, зі змісту якої вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 000 доларів США. Зобов`язується повернути їх за 10 днів до моменту вимоги. Крім того, судом був досліджений оригінал боргової розписки, який був долучений до матеріалів справи позивачем, зі змісту якої вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 14 000 доларів США. Зобов`язується повернути їх за першою вимогою протягом 10 днів. Так, в рахунок виконання зобов`язань за даними розписками, відповідачем було часткового погашено борг у сумі 8000 тисяч доларів США, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями позивача. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21). Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц . Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписки і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики. У наданих позивачем боргових розписках зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення та особистий підпис позичальника, тому вказані розписки є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики. Зі змісту розписки від 01 березня 2020 року вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США. У зазначеній розписці встановлений строк повернення боргу, а саме за 10 днів до моменту вимоги. Зі змісту другої розписки убачається, що позикодавець також виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 14 000 доларів США. У зазначеній розписці встановлений строк повернення боргу, а саме по першій вимозі протягом 10 днів. Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Той факт, що оригінали розписок знаходяться у позикодавця свідчить про невиконання відповідачем умов договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Матеріали справи містять копії квитанцій, якій свідчать про часткове погашення боргу відповідачем на загальну суму 8000 доларів США. Інших доказів на підтвердження повного виконання своїх зобов`язань за договорами позики, у тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав. Про факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики свідчить також наявні у позикодавця розписки про надання грошових коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів повного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договорами позики, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання. Як вбачається зі змісту розписки від 01.03.2020 року, позивач передав, а відповідач отримала в борг суму в іноземній валюті, зокрема доларах США, а саме 11 000 доларів США. Згідно змісту другої розписки, позивач передав, а відповідач отримала в борг 14 000 доларів США. На сьогоднішній день, неповернута сума боргу за договорами позики складає 17 000 доларів США. У постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України (п. 70). Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти (п. 71). Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України) (п. 72). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16) (п. 73)». У ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договорами позики, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договорами позики. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що оскільки відповідач не в повному обсязі виконав умови договорів позики та прострочив виконання свого зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 17 000 доларів США. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved