Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить, із врахуванням уточненої позовної заяви, визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 483/ос від 04.05.2022 «З особового складу» та Додаток до нього, в частині призупинення дії трудового договору зі старшим ревізором Відділу контролю за фінансово-господарською діяльністю Управління внутрішнього аудиту та контролю Регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Українська залізниця» Левко Катериною Ігорівною, а також стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за період з 06 травня 2022 року по день фактичного допуску до роботи за час вимушеного прогулу, виходячи із суми середньоденної заробітної плати у розмірі 1\~115,60 грн. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що перебуває у трудових відносинах із АТ «Укрзалізниця» з 2002 року. 18.08.2017 згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 1965/ос була переведена на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю Регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 № Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», відповідно до якого, в тому числі і для позивача, встановлено режим простою з 24.02.2022 до 28.02.2022, та надалі наказами від 24.03.2022, 11.07.2022 із викладом у новій редакції встановлено режими простою, в тому числі і для позивача, на періоди з 01.03.2022 31.03.2022, 01.04.2022 15.04.20022. Наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04.05.2022 «З особового складу» у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталось у зв`язку із втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та запровадження відповідно до Указу Президента від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану було зокрема: припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю та призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Таким чином, згідно додатку до вказаного наказу АТ «Укрзалізниця» від 04.05.2022 № 483/ос, з позивачем було призупинено дію трудового договору з 06.05.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні, чим фактично відсторонено від роботи. Вважає, що зазначений наказ відповідача є незаконним і таким, що порушує її права на працю та приватне життя, а тому підлягає скасуванню, оскільки як випливає з аналізу положень ч. 1 ст. 13 Закону «про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» право роботодавця щодо призупинення трудових відносин з працівником в умовах воєнного стану настає за певних умов, зокрема таких як абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її, відтак сам факт надання права призупиняти дію трудового договору не є достатнім, а тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Однак, виходячи із змісту підстави призупинення дії трудового договору з позивачем, вказаної в оскаржуваному наказі відповідача, не вбачається жодним чином абсолютної неможливості надання відповідачем роботи позивачеві та не містить індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків. Позивач вказує, що АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняло і як станом на час початку збройної агресії проти України та на час винесення оскаржуваного наказу, так і станом на даний час відповідач продовжує здійснювати діяльність, тобто є необхідність в організації та виконанні роботи також працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, тому у відповідача була та є об`єктивна необхідність та можливість надання роботи Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, його працівникам, зокрема позивачу, крім того, місце роботи позивача знаходиться у м. Львів, де не ведуться активні бойові дії. Просить позов задоволити, визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04.05.2022 та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.05.2022 по день фактичного допуску до роботи. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 08.08.2023 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачу роз`яснено які саме недоліки позову слід усунути, порядок та строки їх усунення. 04.09.2024 представник позивача адвокат Довгань В.І., на виконання вимог ухвали суду від 08.08.2023 про залишення позовної заяви без руху, подав до суду письмову заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 20.10.2023 представник відповідача АТ «Українська залізниця» А.І. Говорова подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду, а саме зазначає про помилковість покликань позивача на норми закону щодо місячного строку звернення до суду з дня вручення наказу, оскільки такі стосуються спорів про звільнення, що не є предметом правовідносин, які виникли між сторонами у межах вказаної справи, відтак застосовним строком звернення до суду відповідно до обставин цієї справи є тримісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо вирішення трудових спорів. При цьому, навіть із врахуванням норм ст. 233 КЗпП України щодо встановлення тримісячного строку звернення до суду для вирішення трудових спорів, позивачем допущено пропуск такого строку, оскільки 29.07.2022 позивач подала до АТ «Укрзалізниця» рукописну заяву від 26.07.2022 із вимогою поновлення дії трудового договору з 06.05.2022, відтак позивач достеменно знала про винесення оскаржуваного нею наказу щонайменше вже 26.07.2022, тобто у розумінні ст. 233 КЗпП України знала про порушення її права. Крім того, ознайомлення з наказами про призупинення дії трудових договорів здійснювалось усіма доступними на той час способами сповіщення, відповідно до вимог ч.2\~ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, що діяла на момент видання оспорюваного наказу. Так, на електронну пошту позивача в автоматизованому режимі направлялись розрахункові листи, з яких вбачається, що з травня 2022 року позивач не отримувала заробітну плату та зі змісту яких очевидним є зазначення у графі виду нарахувань як причину призупинення дії трудового договору, відтак позивач достеменно була обізнана про допущення, на її думку, порушення її трудових прав. В обгрунтування законності наказу про призупинення трудового договору з [PERSON] вказує, що Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно із затвердженими наглядовою радою планами внутрішніх аудитів, однак листом від 07.11.2022 повідомлено, що станом на дату видачі такого листа плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувались, тобто фактично функціонування Департаменту внутрішнього аудиту та контролю було зупинено. Указом Президента України «про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, серед іншого передбачено і можливість обмеження права на працю в умовах введеного воєнного стану. Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено про призупинення дії трудового договору, тобто тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором, при цьому призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Відтак, встановивши, що роботодавець у зв`язку із збройною агресією перебуває у таких умовах, коли не може надати відповідному працівнику роботу, працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, оскільки робота для такого працівника відсутня. Обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися. Станом на 20.07.2023 внаслідок збройної агресії російської федерації кількість зруйнованого та пошкодженого майна товариства становить 90 556 одиниць залишковою вартістю 17\~247\~735\~298,60 грн. АТ «Укрзалізниця» від початку повномасштабного вторгнення рф на територію України евакуювала понад 4 млн людей та транспортувала більш як 300 тис. тонн гуманітарної допомоги, всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. Актом простою від 24.02.2022 засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Так, згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 № Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління. Позивач як працівник Департаменту внутрішнього аудиту і контролю АТ «Укрзалізниця», робота якого була зупинена у зв`язку із збройною агресією рф проти України, не мала можливості виконувати свої трудові обов`язки. Як простій, так і призупинення дії трудового договору зумовлено військовою агресією та як наслідок неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності. Водночас тимчасове переведення позивача на інше роботу було неможливим. В частині вимог щодо стягнення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу представник відповідача заперечила з огляду на те, що стягнення середнього заробітку можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку із незаконним звільненням або незаконним переведенням на роботу та не передбачено у випадку призупинення трудового договору, оскільки таке не тягне за собою припинення трудових відносин. Натомість відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Звертає увагу на помилковість застосування у розрахунку заборгованості розміру виплат за грудень 2021 року та січень 2022 року, так як виходячи з того, що оскаржуваний наказ винесено 04.05.2022 двома місяцями, що передували призупиненню трудових відносин є лютий та січень 2022 року. Крім того, відповідно до норм ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік, тобто у даному випадку можливе лише за період з 04.05.2022 до 04.05.2023, однак позивачем всупереч вимогам проведено розрахунок аж до часу подання заяви про уточнення позовних вимог у справі. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 23.10.2023 представник позивача адвокат Довгань В.І. подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому погодився із доводами сторони відповідача щодо доцільності застосування тримісячного строку звернення до суду, однак просить врахувати, що оскаржуваний наказ та додаток до нього позивач отримала поштовим зв`язком лише 30.06.2023 від якого і слід відраховувати строк звернення до суду. Щодо покликань відповідача в обґрунтування законності оскаржуваного позивачем наказу зазначає, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору (надання відповідачем позивачу роботи, виконання позивачем роботи), а лише наявність правової норми щодо права сторони призупинити дію трудового договору не є достатньою. Структурні підрозділи, регіональні філії, філії товариства як об`єкти аудиту та контролю в період дії воєнного стану в Україні не припинили своєї господарської діяльності, а тому вважає, що відсутня головна умова для призупинення дії трудового договору абсолютна неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, покладені на них трудовим договором, а Планів внутрішніх аудитів, на відсутність яких у 2022 році вказує відповідач, не було і у 2021 році і їх відсутність не є доказом відповідача в умовах неможливості забезпечити позивача роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, як і покликання на кількість зруйнованого і пошкодженого майна товариства та дані фінансово-економічних показників АТ «Укрзалізниця», враховуючи, що у 2020 році у зв`язку із коронавірусною хворобою відповідач зазнав збитку на 2,3 млрд грн більшого, ніж у 2022 році та при цьому, відповідач справився із подоланням співставимих збитків без призупинення роботи Департаменту внутрішнього аудиту на відміну від 2022 року. Звертає увагу на те, що робоче місце позивача розташовано у м. Львові, де бойові дії не мали місця, а відповідач продовжував здійснювати господарську діяльність. Заперечив проти викладеного відповідачем розрахунку заборгованості заробітної плати, виходячи із необґрунтованості визначення відповідачем розміру середньоденної зарплати, крім того просить врахувати, що у лютому 2022 року позивач до 08.02.2024 не працювала у зв`язку із перебуванням на листку непрацездатності, а з 24.02.2024 у зв`язку із запровадженням відповідачем режиму простою. Тим не менше, із врахуванням розрахункових листків, розмір середньоденної заробітної плати у січні-лютому 2024 року становила 1\~074,90 грн, а не 896,41 грн, як вказує без жодного підтвердження такої суми відповідач. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задоволити. Крім того, подав також клопотання про поновлення строку звернення до суду, покликаючись на виникнення спору у період введеного на території України карантину. 15.11.2023 з використанням підсистеми «Електронний Суд» представник АТ «Укрзалізниця» - А.І. Говорова подала до суду додаткові пояснення та заперечення на клопотання про поновлення строку звернення до суду (у паперовій формі вказані додаткові пояснення та заперечення на клопотання отримано на адресу суду поштовим зв`язком 17.11.2023), в яких зазначає, що покликання на те, що строк звернення до суду на період дії карантину був зупинений не відповідає вимогам п.1 Глави ХІХ КЗпП України, оскільки таким чітко визначено, що процесуальні строки на період дії карантину не зупиняються, а продовжуються. У даному випадку строк звернення позивача до суду завершився у жовтні 2022 року та із врахуванням Глави ХІХ КЗпП України був продовжений до 30.06.2023. Таким чином, станом на час складення позивачем позовної заяви 29.07.2023 сплинув, оскільки карантин відмінено раніше - 30.06.2023. В свою чергу поважних причин, непереборних обставин, які позбавили позивача можливості подати позовну заяву у строк, визначений законом стороною позивача не наведено. Додатково наголосила, що чинником, що вплинув на прийняття рішення про призупинення дії трудового договору з позивачем стала саме військова агресія проти України та її наслідки безпосередньо для Товариства скорочення обсягів господарської діяльності, відтак обставини призупинення дії трудового договору із позивачем не пов`язано з робочим місцем останньої, відповідно не підлягає і оцінці можливість дистанційності виконання позивачем роботи. Також, представник відповідача уточнила, що наведена у довідці сума заробітної плати за січень та лютий 2022 року, наведені без врахування, передбачених пунктом 4 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. 30.11.2023 представник позивача [PERSON] подав до суду письмові пояснення, в яких доповнив, що враховуючи специфіку оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору, який порушує права працівника протягом усього строку дії трудового договору, таке порушення є триваючим, на час пред`явлення позову ні трудові відносини, ні дія оскаржуваного наказу не були припиненими, відтак вважає, що із врахуванням введеного на території карантину, оскарження такого наказу можливе на будь-якому проміжку часу дії наказу, окрім того, позивач не могла передбачити закінчення карантину та за умови в такому разі закінчення процесуального строку одночасно із закінченням строку карантину 30.06.2023,про що було опубліковано в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» 30.06.2023, позбавлена можливості звернутись із позовом до 30.06.2023. наголосив, що відповідач, покликаючись на підставу призупинення дії трудового договору скорочення обсягів господарської діяльності, так і не надав доказів в якій мірі завдані руйнування вплинули на обсяги діяльності Товариства та ним втрачено можливість забезпечити позивача роботою. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задоволити. Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178\~ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~ кожна\~особа має\~право в\~порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання дотримання позивачем передбаченого законом строку звернення до суду із позовом та розглянувши подане позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовом, суд приходить до наступного висновку. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Відповідно до\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Встановлені\~статтею 233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Суд бере до уваги зауваження сторони відповідача щодо достеменної обізнаності позивача [PERSON] про винесення 04.05.2022 оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору, укладеного із позивачем, відтак було відомо про порушенням її права станом на 29.07.2022, оскільки як вбачається із наданої відповідачем суду письмової заяви [PERSON] , адресованої 26.07.2022 голові правління АТ «Укрзалізниця», остання просила поновити дію трудового договору, покликаючись на наказ від 06.05.2022. Поруч з цим, у пункті 1 глави ХІХ\~«Прикінцеві положення»\~КЗпП України додатково, із врахуванням норм ст. 233 КЗпП України, закріплено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України було установлено карантин з 12 березня 2020 року. Надалі, відповідними постановами Кабінету Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, карантин було продовжено. Оскаржуваний у даній справі наказ про призупинення дії трудового договору винесено 04.05.2022, тобто під час дії на території України карантину. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 року № 651, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Оскільки позовна заява [PERSON] надійшла до суду у 02 серпня 2023 року, а оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30.06.2023, із урахуванням пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення», встановлений статтею 233\~КЗпП України строк, позивачем [PERSON] не було пропущено. При цьому, суд критично оцінює покликання представника відповідача на завершення процесуального строку звернення позивача до суду із позовом станом на 01.07.2023, тобто із закінченням строку карантину 30.06.2023, оскільки після закінчення карантину, встановлені законом строки позовної давності фактично відновлюються та обчислюються з дня закінчення карантину. В іншому разі, зважаючи, що особа позбавлена можливості передбачити дату відміни карантину, буквальне трактування дати закінчення карантину, як дати закінчення всіх процесуальних строків, в тому числі позовної давності, які на час карантину систематично продовжувались, передбачає певне звуження прав такого учасника цивільних правовідносин. Матеріалами справи судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах із АТ «Українська залізниця». Так, згідно записів трудової книжки [PERSON] , серія [NUMBER] , у відповідності до наказу ПАТ «Укрзалізниця» (надалі перейменовано на АТ «Укрзалізниця») № 195/ос від 18.08.2017 [PERSON] переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю». Наказом № Ц-42/6-В від 24.02.2022 відповідно до Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1094), та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні) для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни, про що також було складено Акт простою від 24.02.2022, згідно якого з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі. Відповідно до додатку № 1 до наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В до працівників апарату управління щодо яких встановлено режим простою віднесено і позивача [PERSON] , період простою 24.02.2022-28.02.2022. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.03.2022 № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», відповідно до яких додаток 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24.03.2022 №Ц-42/12-В), зокрема щодо [PERSON] викладено у редакції встановлення режиму простою на період 01.03.2022-31.03.2022. Надалі наказом АТ «Укрзалізниця» від 11.07.2022 № Ц-42/38 внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», відповідно до яких додаток 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 11.07.2022 №Ц-42/38), викладено із змінами щодо періоду простою, зокрема [PERSON] 01.04.2022-15.04.2022, 05.05.2022. Згідно наказу АТ «Українська залізниця» від 04.05.2022 № 483/0с у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та впровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, припинено простій, введений наказом № Ц-42-6 від 24 лютого 2022 (зі змінами) працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, зокрема [PERSON] , з 06.05.2022. Згідно зі\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується відпрацювати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язані виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені\~статтями 43-46 Конституції України. Поруч з цим, відповідно до\~статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями\~24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України\~Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022\~введено воєнний стан, який в подальшому продовжено. Згідно з пунктом 3\~Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року\~у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями\~30\~34,\~38,\~39,\~41\~44,\~53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою\~статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~(далі\~закон №2136-ІХ). Відповідно до п.п. 5 п. 1\~ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно із пунктом 2\~розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України\~доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені\~Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~(далі\~закон №2136-ІХ). У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. З огляду на вищевикладене, положення\~Закону № 2136-ІХ\~які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж\~Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням\~Закону № 2136-ІХ\~також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1\~статті 13 Закону № 2136-ІХ\~визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Згідно із частиною 3\~статті 13 Закону № 2136-ІХ\~відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Отже, Закон № 2136-ІХ\~надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1\~статті 13 Закону № 2136-ІХ, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником. Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23). Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору, відтак першочерговим для суду є встановити можливість або відсутність такої можливості у роботодавця надати роботу працівнику. В ході судового розгляду справи встановлено, що АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу підприємство працювало, та продовжує працювати на час винесення рішення у справі. АТ «Укрзалізниця», обґрунтовуючи неможливість надати позивачу роботу, а відтак і правомірність прийнятого наказу про призупинення трудового договору із позивачем, вказує на те, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово\~економічними показниками за 1 квартал 2022 року, на підтвердження чого додає лист Департаменту економіки, планування та бюджетування АТ «Укрзалізниця» № ЦФЕ -7/477 від 16.09.2022. Також сторона відповідача вказує, що призупинення дії трудового договору з позивачем відбулось внаслідок втрати відповідачем\~можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та стверджує, що призупиняючи дію трудового договору з позивачем виходив із відсутності у нього можливості забезпечити роботу для позивача, яку б можна було виконувати та покликається на лист від 07.11.2022 № АЦСК-07/59, яким підтверджується, що Наглядовою радою не затверджувались Плати внутрішніх аудитів на 2022 рік, що виключає можливість виконання позивачем роботи. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що сама по собі обставина не затвердження наглядовою радою товариства планів аудиту не може слугувати беззаперечним доказом неможливості відповідача забезпечити позивача роботою з незалежних від нього причин або перевести його на іншу роботу чи залучити його до роботи за дистанційною формою організації праці. Доводи представника відповідача щодо кількості пошкодженого, знищеного та втраченого майна АТ «Укрзалізниця» внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що станом на 20.07.2023 року становлять 90 556 одиниць, залишковою вартістю 172\~477\~352 98,60 грн заслуговують на увагу, однак слід врахувати, що в межах вказаної справи стороною відповідача не обґрунтовано із посиланням на відповідні докази, яким чином вказані обставини вплинули на обсяг обов`язків Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, та, зокрема, позивача як старшого ревізора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» та взаємозв`язок заподіяних збитків із неможливістю надати для виконання, зокрема позивачу, роботи в межах обов`язків, покладених трудовим договором за займаною посадою чи забезпечити роботою на іншій посаді. Так, спеціальна норма права дійсно передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. У даному випадку відповідачем наведеного не доведно, лише міститься ствердження про відсутність у Товариства такої можливості. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Враховуючи викладене вище правове регулювання питання призупинення дії трудового договору через неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, слід враховувати, що відповідне рішення роботодавця буде обґрунтованим, якщо у зв`язку з військовими діями виконання конкретним працівником покладених на нього трудових завдань буде об`єктивно неможливим і для встановлення таких обставин роботодавець має надати відповідні докази. Судом в ході розгляду вказаної справи встановлено, що робочим місцем позивача [PERSON] є місто Львів, де військові дії не проводились, відтак не могли становити перешкоду для здійснення нею як працівником Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» покладених на неї трудових обов`язків. За наведеного, суд приходить до висновку, що незважаючи на загальне для всіх працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» посилання відповідача у оскаржуваному наказі, як на підстави для призупинення трудового договору, на неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, знижений обсяг перевезень залізничним транспортом, відповідачем не представлено належних та допустимих у розумінні ст. 76-80 ЦПК України доказів того, що позивач [PERSON] , будучи працівником регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», дійсно не могла виконувати станом на дату прийняття оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору своїх трудових обов`язків саме через військові дії проти України чи яким чином знижений обсяг перевезень залізничним транспортом призупинив діяльність Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, де працювала позивач, зважаючи на те, що АТ "Укрзалізниця" своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу та продовжує працювати станом на даний час. При цьому, слід звернути увагу і на те, що відповідач жодним чином не довів, що АТ «Укрзалізниця» було позбавлене можливості надати роботу позивачу, в тому числі хоча б частково, дистанційно або із застосуванням іншого альтернативного механізм, наприклад встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи. Так, позивач виявляла бажання та мала об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці, що підтверджується також і письмовим зверненням [PERSON] до відповідача із прохання поновити дію трудового договору. Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачу після простою, так як АТ "Укрзалізниця" працювало і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивача знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять. В свою чергу, щодо покликань сторони відповідача на рішення судів, якими визнано накази про призупинення дії трудових договорів законними саме з підстави їх винесення у зв`язку із економічними та іншими чинниками, окрім фізичних руйнувань, а й інші викликані збройною агресією, слід зазначити, що відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, а тому покликання відповідача на рішення місцевих та апеляційних судів, в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не можуть бути взяті судом до уваги, так як не є підтвердженням усталеної судової практики. Також, судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) АТ «Українська залізниця» № 2166/ос від 17.11.2023 про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату звільнена. Так, згідно матеріалів справи, відповідно до протоколу наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23.02.2023 було прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» та позивачу було направлено попередження про наступне вивільнення з пропозицією іншої роботи, відтак відповідач вказує на неможливість фактичного відновлення дії трудового договору з позивачем. Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень\~статті 13 Закону № 2136-ІХ\~хоча і не припиняє трудових відносин, і не є звільненням у розумінні положень\~КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22), зазначено, що: «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону». Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що призупинення трудових відносин з позивачем відбулось з порушенням вимог закону, а тому спірний наказ слід визнати незаконним та скасувати. Відповідно до положень\~ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України "Про запобігання корупції"\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Аналіз положень\~КЗпП України\~дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник саме з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. В свою чергу, призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень\~статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану"\~хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень\~КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки. Представник відповідача, заперечуючи проти заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, покликається, припускаючи факт такого прогулу, на норму ч. 2 ст. 235 КЗпП України, згідно якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Поруч з цим, згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Слід звернути увагу і на те, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України також містить норму, якою передбачено, що якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. При вирішення вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] суд враховує, що згідно наказу (розпорядження) №2166/ос від 21.11.2023 остання звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 21.11.2023, відтак період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору, тобто з 04.05.2022 по дату звільнення позивача 21.11.2023, що становить 405 робочих днів. Не погоджуючись із визначеним позивачем розрахунком заборгованості представник відповідача вказує на помилковість застосування стороною позивача для визначення розміру середньоденної заробітної плати розрахунків за грудень 2021 року та січень 2021 року, оскільки двома місяцями, що передували місяцю, в якому відбула подія, зважаючи, що у березні 2022 року [PERSON] не працювала, є: січень 2022 року та лютий 2022 року, а розмір середньоденної зарплати, виходячи із даних за вказані місяці, зокрема із врахуванням заробітної плати за лютий 2022 року у сумі 9475,18 грн, становить 896,41 грн, на підтвердження чого до відзиву долучено довідку № 395 від 04.10.2023. В свою чергу позивач звертає увагу суду на те, що позивач у своєму розрахунку не враховано, що заробітна плата за лютий 2022 року згідно наданого відповідачем позивачу розрахункового листа становила 13\~402,72 грн із врахуванням проведеної у березні 2022 року корекції заробітної плати за лютий 2022 року, відтак середньоденна заробітна плата становить 1\~074,90 грн. Ознайомившись із представленими сторонами доказами на підтвердження проведених розрахунку середньоденної заробітної плати, суд враховує правильне зауваження сторони відповідача щодо необхідності проведення розрахунку середньоденної заробітної плати з урахуванням місяців, які передували події виникнення вимушеного прогулу позивача, а саме січень 2022 року та лютий 2022 року, оскільки наведене відповідає правилам обрахунку, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100. Поруч з цим, в частині щодо покликання відповідача при визначенні розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 896,41 грн, відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» № 395 від 04.10.2023, суд звертає увагу на те, що вказана довідка не містить відомостей щодо порядку та розшифрування проведеного нарахування сум заробітної плати, вказаних у довідці за січень, лютий 2022 року, відповідно до яких надалі було визначено і розмір середньоденної зарплати на суму 896,41 грн., як і не вказано жодних даних щодо нарахування вказаних сум заробітної плати із врахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів чи без таких, у додаткових поясненнях представник відповідача стверджує, що наведені суми заробітної плати позивача за січень та лютий 2022 року вказані без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, однак за відсутності достатніх даних щодо розшифрування нарахувань, що входили у склад остаоточної суми заробітної плати за лютий 2022 року, наведеної у довідці та зважаючи на розбіжності такої відповідно до суми нарахованої позивачу заробітної плати за лютий 2022 року у розрахунковому листі, представленому стороною позивача, суд позбавлений можливості перевірити, відтак не може взяти представлену відповідачем довідку № 395 від 04.10.2023 як належний та допустимий доказ. Так, згідно довідки № 395 від 04.10.2023 розмір, що враховується для розрахунку середньої зарплати за лютий 2022 року становить 9\~475,18 грн, натомість відповідно до представленого позивачем розрахункового листа за лютий 2022 року нарахована [PERSON] заробітна плата за лютий 2022 року становить без врахування оподаткування 15\~710,15 грн, при цьому згідно розрахункового листа за березень 2022 року [PERSON] було проведено корекцію заробітної плати за період лютого 2022 року та зменшено на 2006,46 грн оплата почасовиків та 300,97 грн надбавка за вислугу. За наведеного, суд приймає до уваги проведений стороною позивача розрахунок середньоденної заробітної плати [PERSON] , згідно якого такий становить 1074,90 грн (13\~402,72 грн нарахована заробітна плата за лютий 2022 року + 10\~245,90 грн заробітна плата за січень 2022 року/22 робочих дні). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] за період з 04.05.2022 (дати винесення\~наказу про\~призупинення дії\~трудового договору [PERSON] )\~по 21.11.2023\~(дата\~звільнення [PERSON] )\~становить 435\~334,50\~грн (1\~074,90\~ грн\~середньоденної заробітної\~плати х\~405\~робочих днів). Згідно із п.п. 164.2.1 п. 164.2. ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту). Як передбачено п. 171.1 ст. 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Так, згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У своїй практиці Верховний Суд України зазначає, що з одного боку, суд не повинен розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого у резолютивній частині рішення суд повинен указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів. Податки і збори із суми заробітної плати у такому разі повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто, при виконанні рішення суду призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, однак при цьому, якби працівник продовжував працювати та отримувати зарплату, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.\~ Із врахуванням вищезазначених норм при винесенні рішення про стягнення із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку у сумі 435\~335 грн, сума зазначених виплат визначена без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved