Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 24 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна (т.1 а.с.2-6). [INFO] відповідач [PERSON] помер, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 04 грудня 2023 року до участі у розгляді даної цивільної справи залучено його правонаступників [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.228-229). Позивач, з урахуванням уточнень від 17 січня 2022 року просив: 1. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору дарування квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2282072012101, загальна площа (кв.м.): 38.5, житлова площа (кв.м.): 19.4, опис: складається з: 1- коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-кладова, 1-балкон, номер об`єкта в РПВН 622066205, укладений 02.02.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., який зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 року за №139; 2. Скасувати в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності/довірчої власності: 40373325, а саме: - Тип права власності: право власності; - Дата, час державної реєстрації: 02.02.2021 17:37:08; - Державний реєстратор: приватний нотаріус Підберезна Наталія Віталіївна, дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.; - Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: 139/бланк ГМР259944, виданий 02.02.2021, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В. - Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56425126 від 02.02.2021 17:47:47, приватний нотаріус Підберезна Наталія Віталіївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.; - Форма власності: приватна; - Розмір частки: 1/1; - Власники: [PERSON] ; 3. Визнати за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2282072012101, загальна площа (кв.м.): 38.5, житлова площа (кв.м.): 19.4, опис: складається з: 1- коридор, 2-житлова, 3- кухня, 4-санвузол, 5-кладова, 1-балкон, номер об`єкта в РПВН 622066205; 4. Внести запис до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2282072012101, загальна площа (кв.м.): 38.5, житлова площа (кв.м.): 19.4, опис: складається з: 1- коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-кладова, 1-балкон, номер об`єкта в РПВН 622066205, 4. Судові витрати покласти на відповідача (т.1 а.с.113). В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що його батьки в 1996 році купили спірну квартиру, яка була оформлена на матір позивача, однак згідно діючого законодавства на той час належала обом батькам позивача на праві спільної сумісної власності. В 1998 році батько позивача помер, а позивач успадкував його долю в спірній квартирі (1/2) згідно діючого законодавства шляхом подачі заяви про вступ у спадщину, за цим фактом була відкрита спадкова справа. Матір позивача за своїм чоловіком (батьком позивача) не спадкувала, оскільки не вчиняла відповідних дій, тому що мешкала окремо. В 2021 році матір позивача подарувала усю в цілому квартиру брату позивача (первісний відповідач), хоча могла розпоряджатися лише 1/2. Розпорядившись правами, які їй не належали, матір Позивача вчинила нікчемний правочин (це явне порушення публічного порядку), щодо чого і подано цей позов. Брат позивача в подальшому помер, а тому відповідачами стали визначені наразі відповідачі, які прийняли спадщину за своїм батьком (братом позивача). Відповідно, позивач обрав способи захисту, які передбачають кваліфікацію судом спірного правочину (дарування квартири в цілому, хоча право розпорядження особа мала лише на половину квартири) як нікчемного, а також визнання права на квартири за Позивачем. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Стислий виклад позиції відповідачів. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 червня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (т.1 а.с.16). Ухвалою судді від 29 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху (т.1 а.с.17-18), а ухвалою судді від 05 липня 2021 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.25-26). 29 липня 2021 року на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, судом отримано відомості про місце реєстрації відповідача з відповідного підрозділу ДМС (т.1 а.с.29). 11 серпня 2021 року від третьої особи Першої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі її представника. Просили прийняти рішення на розсуд суду (т.1 а.с.31). 21 вересня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому проти задоволення позову заперечували та послалися на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, позивач не зазначив, що ним здійснювалися будь-які дії, які б свідчили про його бажання поділити спадкове майно відповідно до ст.562 ЦК УРСР, тобто не звертався до другого спадкоємця з пропозицією про поділ спадкового майна, так само не звертався й до суду щодо поділу спадкового майна відповідно до часток, належних кожному з спадкоємців за законом (т.1 а.с.33-39). 23 вересня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від [PERSON] , відповідно до якої він просив визнати за ним право власності на частини квартири за адресою [ADDRESS] . (т.1 а.с.53-63) Ухвалою суду від 23 січня 2024 року в прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання за ним права власності на частини квартири за адресою [ADDRESS] відмовлено (т.2 а.с.2-3). 13 жовтня 2021 року позивач подав до суду клопотання про збільшення розміру позовних вимог, а 17 січня 2022 року - заяву в порядку п.3 ч.2 ст.197 ЦПК України щодо їх остаточної редакції (т.1 а.с.89, 113-114). 17 січня 2022 року за клопотання сторони позивача витребувано у Шостої дніпровської державної нотаріальної контори інформацію про дату вступу [PERSON] у спадщину після смерті [PERSON] разом із засвідченою копією заяви [PERSON] про прийняття спадщини, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі та спадкової справи № 668/2001, спадкодавець [PERSON] ; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Підберезної Наталії Віталіївни належним чином завірену копію договору дарування (серія та номер:139/бланк НМР259944, виданий 02 лютого 2021 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В.) відповідно до якого [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.116). 14 вересня 2022 року від адвоката Поповського Д.П., який представляв інтереси первісного відповідача по справі [PERSON] до суду надійшло повідомлення про те, що останній [INFO] помер та додано відповідне Свідоцтво про смерть від 25 липня 2022 року, видане Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (т.1 а.с.137-138). Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року провадження у справі зупинено до визначення кола спадкоємців після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т.1 а.с.141). 13 липня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Трофімова Д.Ю. про поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 17 липня 2022 року провадження у справі поновлено, за клопотанням заявника витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Іщенко Наталії Дем`янівни (м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 4А) витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи щодо спадкодавця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), померлого [INFO] ; завірену належним чином копію спадкової справи щодо спадкодавця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), померлого [INFO] (т.1 а.с.147-148). 20 вересня 2023 року та 04 грудня 2023 року до суду надійшли заяви представника позивача адвоката Трофімова Д.Ю. про залучення до участі у розгляді справи [PERSON] та [PERSON] як правонаступників відповідача [PERSON] , який помер. Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року зазначені заяви задоволено (т.1 а.с.203, 215, 226, 228-229). Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті (т.2 а.с.16). У судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції з підстав, зазначених у позовній заяві та відзиві на неї. Представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Вказав на те, що у разі помилки позивача в обранні належного способу захисту його порушених прав, суд сам має застосувати такий спосіб захисту, який є ефективним. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити, наполягав на застосуванні строку позовною давності. Фактичні обставини встановленні судом. Суд, вислухавши сторони та дослідивши надані докази з увагою на їх належність, допустимість та достатність, встановив наступне. Позивач [PERSON] з 20 листопада 1997 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорту [NUMBER] , виданого 21 листопада 1997 року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровські області (т.1 а.с.7-8). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00031047241 від 03.06.2021 року, Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 08 вересня 1963 року склав актовий запис №3442 про те, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після укладення шлюбу [PERSON] отримала прізвище [PERSON] (т.1 а.с.10). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] 02.02.2021 року зареєстровано в цілому за [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 02.02.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., який зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 року за №139/ бланк НМР259944 (т.1 а.с.11). Зазначений факт дарування квартири [ADDRESS] підтверджується й нотаріально посвідченим договором її дарування, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2282072012101, загальна площа (кв.м.): 38.5, житлова площа (кв.м.): 19.4, опис: складається з: 1- коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-кладова, 1-балкон, номер об`єкта в РПВН 622066205, укладений 02.02.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., який зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 року за №139 (т.1 а.с.195 зворот - 196). Відповідно до довідки Самарського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції №815/09-75 від 27.04.2005 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 59 років, про що в книзі реєстарції актів про смерть проведено запис №575 від 15 червня 1998 року (т.1 а.с.13). Як випливає з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] [PERSON] звернувся до Восьмої дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після свого батька у вигляді квартири [ADDRESS] та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину (т.1 а.с.152). Відповідно до довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 16 квітня 2021 року, [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 09.08.1999 року. У цій квартирі також зареєстровані [PERSON] з 20.11.1997 року та [PERSON] з 22.02.2013 (а.с.160). 01 червня 2021 року державним нотаріусом Шостої дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, відмовлено [PERSON] , що діяла в інтересах [PERSON] за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , що помер [INFO] на частку квартири [ADDRESS] з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою. Заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , що діяла в інтересах [PERSON] за довіреністю, подала 01 червня 2021 року (т.1 а.с.12, 163, 169). Відповідно до Свідоцтва про народження позивача [PERSON] [NUMBER] від 05 березня 1968 року, його батьками є [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.14). Відповідно до Свідоцтва про смерть [NUMBER] від 31 березня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 79 років (т.1 а.с.15). Відповідно до копії паспорту [NUMBER] , виданого 07 жовтня 1996 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровські області, [PERSON] 08 вересня 1963 року уклала шлюб з [PERSON] , та з 20 вересня 1996 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.41). Відповідно до довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 13 квітня 2021 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 20.09.1996 року. У цій квартирі також зареєстрований [PERSON] з 16.09.2008 року (а.с.162). Відповідно до нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 13 червня 1996 року, [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.42-43). Відповідно до копії паспорту [NUMBER] , виданого 16 березня 2007 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровські області, [PERSON] з 16 вересня 2008 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.65-67). Відповідно до копії нотаріально посвідченого заповіту від 25 січня 2021 року [PERSON] заповідала усе належне їй майно своєму сину [PERSON] (т.1 а.с.71). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] 02.12.2005 року зареєстровано в цілому за [PERSON] із позначкою, що особа померла на підставі договору купівлі - продажу, укладеного 08.05.1996 (т.1 а.с.72). Відповідно до Свідоцтва про смерть [NUMBER] від 25 липня 2022 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 55 років (т.1 а.с.138, 174). 16 серпня 2022 року до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. звернулися [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] (т.1 а.с.178, 182 зворот). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Щодо права власності позивача на спірне майно та порушення цього права. Судом встановлено, на час придбання батьками позивача спірної квартири [ADDRESS] (колишня назва Дніпропетровськ) діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ст.29 КпШС передбачала, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. При цьому, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до роз`яснень, що містилися у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Таким чином, оскільки спірну квартиру [ADDRESS] (колишня назва Дніпропетровськ) було придбано батьками позивача та зареєстровано на матір позивача [PERSON] 13 червня 1996 року, тобто під час перебування її в зареєстрованому шлюбі з батьком позивача, відповідно до вимог ст.22 КпШС України, дане нерухоме майно, на момент смерті останнього, було спільною сумісною власністю подружжя - батьків позивача, адже поділ спільного майна цього подружжя не проводився, а шлюб між собою вони не розривали, доказів протилежного суду не надано. Звернувшись 09 грудня 1998 року до Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] , у вигляді квартири за адресою [ADDRESS] , позивач прийняв спадщину й у вигляді квартири [ADDRESS] ), оскільки обидві квартири входили до спадкової маси, а прийняття спадщини під умовою або з застереженням діючим на той час законодавством не передбачалася. Так, відповідно до ч.1 ст.548 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 ст.549 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В подальшому, як встановлено судом, позивач аж до теперішнього часу свідоцтво про право на спадщину щодо спірної квартири [ADDRESS] не отримав, тобто більше 23 років його право власності на спадкову частку зазначеної квартири не зареєстровано, та протягом цього періоду відбулися зміни в законодавстві, яким визначається момент виникнення права власності на спадкове нерухоме майно. Так, 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний Кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року Законом N 435-IV. Статтею 1299 ЦК України, що діяла на момент прийняття цього Кодексу, було унормовано наступне: якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Однак, дану норму було скасовано Законом України № 402-VII від 4 липня 2013 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності 04 серпня 2013 року. Отже, лише у період з 01 січня 2004 року до 04 серпня 2013 року виникнення права власності на нерухоме майно у спадкоємця законодавчо було пов`язане із моментом державної реєстрації цього майна. При цьому суд звертає увагу на той факт, що поза межами цього періоду таке законодавче застереження не діяло, та жодних правових наслідків, як-то відсутності факту виникнення права власності у спадкоємця на спадкове майно, у разі неотримання ним свідоцтва про право на спадщину, чинне поза межами цього періоду законодавство, не містило. Суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.548 Цивільного Кодексу Української РСР, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.560 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину. Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у частині першій статті 1297 ЦК України. Крім того, суд також враховує, що відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Однак, виходячи з системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів, суд доходить до висновку про те, що незважаючи на невиконання позивачем вимог ч.1 ст.561 ЦК Української РСР та ч.1 ст.1297 ЦК України, та незважаючи на відсутність у нього свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, він таки є власником належної йому спадкової частки зазначеної квартири з моменту відкриття спадщини, тобто з [INFO] (день смерті спадкодавця [PERSON] - батька позивача), оскільки правових наслідків невиконання обов`язку отримати свідоцтво про право на спадщину, зокрема у вигляді втрати спадкоємцем права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Більш того, частиною 3 ст.1296 ЦК України у чинній на теперішній час редакції, унормовано, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Водночас спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року по справі №385/321/20. Виходячи з викладеного, суд доходить до висновку про те, що позивач є власником спадкової частки спірної квартири [ADDRESS] , що належить йому з дня смерті спадкодавця - його батька [PERSON] - з 15.06.1998 року. Разом з тим, суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що у спірній квартирі [ADDRESS] у порядку спадкування йому належить її частка у розмірі через те, що мати позивача - [PERSON] , будучи співвласником цієї квартири разом із його батьком [PERSON] , після смерті останнього не вчинила ніяких дій щодо успадкування своєї частки в спадковому майні, з наступних підстав. Як встановлено судом, батько позивача [PERSON] заповіту не складав, натомість мати позивача - [PERSON] є спадкоємцем першої черги нарівні із позивачем, адже в силу вимог ч.1 ст.529 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Водночас, відповідно ч.ч.1, 2 ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті батька позивача - [PERSON] , визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на момент відкриття спадщини зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу), отже, для прийняття спадщини спадкоємець мав або фактично вступити в управління або володіння спадковим майном, або подати заяву в державну нотаріальну контору. При цьому доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. На відміну від цього правила, з 01 січня 2004 року із набранням чинності Цивільним Кодексом України, до питання про прийняття спадщини запроваджено дещо інший підхід. Так, відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, таким, що прийняв спадщину вважається лише спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї (так зване «автоматичне прийняття спадщини за місцем її відкриття»). Місцем же відкриття спадщини, у відповідність до ст.526 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент відкриття спадщини, визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно ж до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Таким чином закон, що діяв на час смерті спадкодавця (батька позивача - [PERSON] ), не вимагав від особи, яка фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, подання заяви про прийняття спадщини. Якщо протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця такий спадкоємець не заявив про відмову від спадщини, він може одержати свідоцтво про право на спадщину на загальних підставах. В даному випадку доказів подання [PERSON] заяви про відмову від спадщини суду не надано, однак судом встановлено, що як на день смерті свого чоловіка [PERSON] , що є спадкодавцем відносно спірної квартири (15.06.1998 року), так і в подальшому, аж до своєї смерті ( [INFO] ), мати позивача - [PERSON] проживала саме у спірній квартирі [ADDRESS] , та була там зареєстрована. До нотаріуса за прийняття спадщини після померлого чоловіка вона не зверталася та свідоцтво про право на спадщину, також як і позивач, не отримувала. Увесь цей час право власності на зазначену квартиру з моменту її придбання аж до моменту її дарування брату позивача [PERSON] (первісному відповідачу) - 02.02.2021 року, було зареєстровано саме за [PERSON] . Аналізуючи наведене вище, суд доходить до висновку, що [PERSON] нарівні з позивачем теж прийняла спадщину після померлого чоловіка [PERSON] у вигляді частки у спірній квартирі [ADDRESS] способом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. При цьому спадкові частки цієї квартири відійшли до позивача та його матері [PERSON] однакового розміру, та в загальній масі цієї квартири склали по її обсягу, адже частка, що належала померлому [PERSON] в цій квартирі складала від її загальної маси, в той час, як вже згадано вище, відповідно до ч.1 ст.529 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом, спадкоємці першої черги успадковують майно в рівних частках. Отже, підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що позивачу з 15.06.1998 року належить частка у спірній квартирі [ADDRESS] , незважаючи на те, що це право власності за ним не зареєстроване. Оскільки зазначене право власності на вказане майно закріплене за позивачем наведеними вище законодавчими приписами, додаткового визнання за ним цього права судовим рішенням не потрібне, відтак, в задоволенні позовної вимоги щодо визнання за [PERSON] РНОКПП [NUMBER] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , - має бути відмовлено, тим більш, що позивачу належить не , а частка цієї квартири х наведених вище підстав. Водночас, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких умов, вчинення матір`ю позивача [PERSON] 02.02.2021 року правочину у вигляді дарування брату позивача [PERSON] (первісному відповідачу) спірної квартири [ADDRESS] в цілому, відбулося із порушенням права власності позивача на частину цієї квартири, оскільки мати позивача не мала права дарувати цю частину, принаймні, без згоди позивача, незважаючи на те, що вона була титульним власником усієї квартири в цілому. Щодо строку позовної давності. Під час розгляду справи представником відповідачів було заявлено про застосування позовної давності щодо позовних вимог З цього приводу суд зазначає наступне. Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. В даному випадку наявність документів про право власності на спірну квартиру ім`я одного з спадкоємців (на мати позивача), унеможливлювало завершення оформлення ним своїх спадкових прав як іншим із спадкоємців після подачі заяви про прийняття спадщини після померлого батька. Суд враховує доводи сторони відповідачів про те, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав. Також суд враховує, що початок перебігу позовної давності пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України (що є аналогічною нормі ст.76 ЦК УРСР), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Також суд враховує доводи сторони відповідачів про те, що стороною договору купівлі-продажу спірної квартири від 13 червня 1996 р. є [PERSON] , та те, що 09.08.2008 р. інформація про право власності на квартиру [ADDRESS] була внесена до Реєстру прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 22066205) шляхом проведення державної реєстрації права власності [PERSON] , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 254328005) від 26.04.21, позивач не міг завершити оформлення своїх спадкових прав, тож мав звернутись до суду із позовною заявою про захист своїх порушених справ. Водночас, суд не може погодитися із доводами сторони відповідачів про те, що перебіг позовної давності слід обраховувати з моменту відкриття спадщини, а саме - з 9 червня 1998 року. Так, за позивачем тривалий час (більше 23 років), його право власності на спадкову частку зазначеної квартири не зареєстроване, проте спору щодо наявності у нього такого права, а відтак і порушення його прав із іншим спадкоємцем - його нині померлою матір`ю [PERSON] не було, незважаючи на те, що саме вона була титульним власником спірної квартири, також як і мала аналогічний статус за життя свого чоловіка з моменту придбання цієї квартири. Доказів протилежного суду не надано. Отже, майнові права позивача аж до моменту дарування квартири його братові в цілому, разом з його часткою, порушені не були, та він дізнався про цей факт лише 01 червня 2021 року з Постанови державного нотаріуса Шостої дніпровської нотаріальної контори Гайворонської Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, якою було відмовлено [PERSON] , що діяла в інтересах [PERSON] за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , що помер [INFO] на частку квартири [ADDRESS] з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою. До суду ж з даним позовом [PERSON] звернувся 24 червня 2021 року, з чого суд робить висновок про те, що позивач строк позовної давності, передбачений як ст.71 ЦК УРСР так і ст.ст.256-257 Цивільного кодексу України не пропустив. Щодо способу захисту порушеного права та підстав для задоволення позову. Стосовно вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за змістом якої судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: "нікчемний правочин" та "оспорюваний правочин", бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Представник позивача в судовому засіданні заявив, що спірний договір є нікчемним правочином, оскільки порушує публічний порядок. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин який порушує публічний порядок є нікчемним. За позицією викладеною у Постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зазначено, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. Зазначене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, справі № 910/12692/18 від 13 жовтня 2020 року (КГС), справі № 911/2574/18 від 07 жовтня 2020 року (КГС), справі № 335/5897/16-ц від 07 жовтня 2020 року (КЦС), справі № 910/9817/19 від 20 серпня 2020 року (КГС), справі №3/322 від 07 липня 2020 року (КАС) та інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Враховуючи викладене суд вважає, що недійсність спірного договору дарування законом не встановлена і публічний порядок даний договір не порушує. З огляду на це вказаний правочин не є нікчемним і тому в задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину слід відмовити. Оскільки вимога про скасування запису в реєстрі є похідною від вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, то в її задоволенні також слід відмовити. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на те, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному ж випадку належну позивачу частку спірної квартири було подаровано його матір`ю його братові, тому до даних правовідносин можуть бути застосовані приписи ч.3 ст.388 ЦК України, якою визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Надаючи оцінку встановленим фактам в площині заявлених позовних вимог, суд звертає увагу на те, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України. Суд зауважує, що слова «належний» та «ефективний», вжиті у назві, не є повністю ідентичними за значенням. Ефективність цивільного судочинства - це система вимог, яка включає в себе: - доступність правосуддя; - справедливий, своєчасний публічний розгляд; - вирішення справи незалежним і неупередженим судом тощо. Щодо належності Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Видається, що належність у спрощеному розумінні означає відповідність законодавству. Водночас, цивільне судочинство засноване на підставі принципів, які є основоположними та закріпленими законодавством. Так, відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у п. 5 ч. 3 ст. 2 та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому спосіб захисту визначає позивач при поданні позову (п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). Розглядаючи такий критерій, як ефективність способу захисту, Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за первісним відповідачем, спадкоємцями якого є нині залучені відповідачі по справі, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц). Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі». Тобто у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права як частка в праві спільної часткової власності. У разі, якщо обраний спосіб захисту порушеного права є неналежним і неефективним, правозастосовна практика демонструє, що суд у таких випадках розглядає справу у звичайному порядку та відмовляє у задоволенні позовних вимог, адже суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який позивач не просить застосувати. Спосіб захисту, який може застосувати суд, вирішуючи спір, завжди обирає позивач. Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі №398/1796/20). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено в цілому з наведених вище підстав. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed