Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

19.03.2024 позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Ходак В.В., звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просить застосувати наслідки виконання нікчемного правочину щодо пункту 1.5 договору №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019, виключивши плату за обслуговування кредитної заборгованості, та здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання плати за обслуговування кредитної заборгованості, за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 в рахунок погашення кредитної заборгованості на умовах договору №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 , судові витрати стягнути із Акціонерного товариства «Ідея Банк». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між AT «Ідея Банк» як [PERSON] як позичальником був укладений договір кредиту та страхування №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. У п.1.5 кредитного договору зазначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та прийняття готівки з подальшим нарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачуються згідно діючих тарифів банку. Тарифи банку є невід`ємною частиною Договору та розміщені на веб-сайті Банку. Вартість плати за обслуговування кредитної заборгованості в місяць зазначена в колонці 7.4 Таблиці п.5 Додатку №1 (як інші послуги банку). Загальна вартість такої плати за строк користування кредитом становить 148607,44 грн. Вважає, що пунктом 1.5 кредитного договору, фактично банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що споживачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно положення пункту 1.5 кредитного договору є несправедливими, містять істотний дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечать закону, а тому є нікчемними. Разом з тим, звертає увагу суду, що [PERSON] сплатила на користь AT «Ідея Банк» кошти по договору №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 у загальному розмірі 56643,80 грн., що були розприділені банком наступним чином: 4828,44 грн. в якості оплати по тілу кредиту; 17508,50 грн. в якості оплати процентів; 34306,86 грн. в якості оплати плати за обслуговування. 20.03.2020 [PERSON] сплатила останній платіж по кредитному договору №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. Ухвалою суду від 20.03.2024 прийнято до розгляду даний позов та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, зобов`язано відповідача Акціонерне товариство «Ідея Банк» надати з дотриманням вимог ст.93 ЦПК України як свідка письмові відповіді на запитання позивача, а саме: 1. Яку загальну суму коштів сплатила [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019? 2. Скільки коштів із сплачених [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 було списано в якості оплати плати за обслуговування кредитної заборгованості? 08.04.2024 представником Акціонерного товариства «Ідея Банк» на виконання ухвали суду від 20.03.2024 подано заяву свідка Голови правління Акціонерного товариства «Ідея Банк» Власенка М.В., в порядку статті 93 УПК України, в якій останній зазначив, що в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 [PERSON] сплатила коштів на загальну суму - 68401,70 грн., в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 АТ «Ідея Банк» зараховано в якості плати за обслуговування кредитної заборгованості коштів на суму - 34306,86 грн. 12.04.2024 від представника відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» Трофімової Л.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому повідомила, що банк у цій справі є неналежним відповідачем, оскільки кредит був відступлений за договором факторингу №19/12-2023 ТОВ «Оптіма Факторинг» 19.12.2023, про що позивач була повідомлена. Ухвалою суду від 15.04.2024 клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Ходака В.В. - задоволено. Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» (адреса: 04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, буд.8, ЄДРПОУ: 41586256, електронна пошта: info@optimaf.com.ua) до участі у вказаній справі. 06.05.2024 представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» Романенком М.Е. подано клопотання, в якому повідомив наступне. 19.12.2023 між AT «Ідея БАНК» та ТОВ «Оптіма Факторинг» був укладений Договір відступлення права вимоги №19/12-2023, відповідно до умов якого AT «Ідея Банк»» передав (відступив), а ТОВ «Оптіма Факторинг» прийняв права вимоги до боржників, зокрема і до [PERSON] за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. 22.12.2023 між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ ФК «Профіт Капітал» був укладений Договір відступлення права вимоги №22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ «Оптіма Факторинг» передав (відступив), а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» прийняв права вимоги до боржників, зокрема і до [PERSON] за договором № Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. Отже, 22.12.2023 відповідно до Договору відступлення права вимоги №22/12-2023 від 22.12.2023 до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» перейшли усі права і обов`язки в повному обсязі відступлення від ТОВ «Оптіма Факторинг», в тому числі і право вимоги до [PERSON] за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. В подальшому, 01.05.2024 між ТОВ «Оптіма Факторинг» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» (Фактор) підписано акт повернення права вимоги відповідно до якого Фактор повернув, а Клієнт прийняв згідно з вимогами п.9.3. Договору факторингу №22/12-2023 від 22.12.2023 права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором № Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. 02.05.2024 між AT «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «Оптіма Факторинг» (Фактор) підписано акт повернення права вимоги відповідно до якого Фактор повернув, а Клієнт прийняв згідно з вимогами п.9.3. Договору факторингу №19/12-2023 від 19.12.2023 права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. Таким чином, ТОВ «Оптіма Факторинг» не має майнових претензій до боржника [PERSON] за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 з дати втрати права вимоги до останньої, а саме з 02.05.2024. В судове засідання представник позивача - адвокат Ходак В.В. не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просить здійснювати розгляд справи без її участі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21.06.2019 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір кредиту та страхування №Z06.00611.005388235 /а.с.6/. Як вбачається з матеріалів справи, згідно пунктів 1.1.-1.4. кредитного договору, банк надає позичальнику цільовий кредит у розмірі 119237 грн. з процентною ставкою у розмірі 21,99% річних строком кредиту на 48 місяців /а.с.6/. Пунктом 1.5 вказаного кредитного договору визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та прийняття готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачуються згідно діючих тарифів банку. Тарифи банку є невід`ємною частиною Договору та розміщені на веб-сайті Банку /а.с.6/. Згідно п.3.2 договору кредиту та страхування №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019, нанесенням власноручного підпису під цим договором, позичальник погоджується з тим, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього договору та зобов`язується виконувати їх умови. Відповідно до п.п.9.8.2, п.9.8 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за користування кредитом позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку за Договором кредиту, що включає в себе: - надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в Контакт-центрі Банку, шляхом направлення sms-повідомлень щодо суми платежу за Договором кредиту, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Разом з кредитним договором, [PERSON] також було підписано паспорт споживчого кредиту (додаток №1 до договору кредиту та страхування №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019) /а.с.7/. Відповідно до п.2 вказаного паспорту споживчого кредиту, встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,75% щомісячно від початкової суми кредиту. Як вбачається з п.7.4 таблиці паспорту споживчого кредиту (додаток №1 до договору кредиту та страхування №Z06.00611.005388235 від 12.06.2019) банк встановив щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в загальному розмірі 148607,33 грн. /а.с.7/. 19.12.2023 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» (Фактор) укладено договір факторингу №19/12-2023, у відповідності до умов якого клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених цим договором. Як вбачається з витягу з додатку №1 до договору факторингу №19/12-2023 від 19.12.2023, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 в сумі 302678,91 грн. Відповідно до акту повернення права вимоги до договору факторингу №19/12-2023 від 19.12.2023, укладеного 02.05.2024 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма Факторинг» (Фактор), фактор повернув, а клієнт прийняв згідно з вимогами п.9.3 договору факторингу №19/12-2023 від 19.12.2023 право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 належить Акціонерному товариству «Ідея Банк». Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З врахуванням вищенаведеного, аналізуючи зміст кредитного договору, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, пункт кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Окрім того, як вбачається з виписки, яка долучена представником відповідача АТ «Ідея Банк» до матеріалів справи та заяви свідка Голови правління Акціонерного товариства «Ідея Банк» Власенка М.В., в порядку статті 93 УПК України, [PERSON] в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 АТ «Ідея Банк» зараховано в якості плати за обслуговування кредитної заборгованості коштів на суму - 34306,86 грн./а.с.72-75/. Суд зазначає, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані висновки Верховного Суду щодо нікчемності умови кредитного договору №№Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019, виключивши плату за обслуговування кредитної заборгованості, та здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання плати за обслуговування кредитної заборгованості, за договором №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019 в рахунок погашення кредитної заборгованості на умовах договору №Z06.00611.005388235 від 21.06.2019. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви. За подання позовної заяви позивач повинна була сплатити судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Таким чином, оскільки позовну заяву задоволено, з АТ «Ідея Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн., що відповідає вимогам ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved