Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

24.03.2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми авансу. В обґрунтування позову зазначає, що 06.02.2022 року вона та [PERSON] домовилися про купівлю 1 кімнати у житловому будинку [ADDRESS] за 6500,00 доларів США, саме позивач передає відповідачу аванс в розмірі 500 доларів США, в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, який вони повинні були укласти у майбутньому за покупку 1-ї кімнати в квартирі, про що відповідачем було власноручно написано розписку про отримання грошових коштів від неї 06.02.2022 року. Відповідач за усним договором пообіцяла, що вона випише з квартири неповнолітню дитину та приведе у відповідність документи для оформлення нотаріального договору купівлі-продажу вищезазначеного майна. Однак, минуло більше року, а документи відповідачем не підготовлено та до укладення договору купівлі-продажу нотаріально вони не дійшли. Так як договір купівлі-продажу квартири між ними у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Бажаючи врегулювати питання мирним шляхом, позивач неодноразово телефонувала, зустрічалася з відповідачем, щоб вирішити все без суду, але відповідач відмовилася повернути їй кошти. Нею було подано заяву до органів поліції, але на її адресу надійшла відповідь про те, що між ними виникли цивільно-правові відносини, у зв`язку з чим їй було рекомендовано звернутись до суду. Вважає, що відповідач володіє грошовими коштами, що належать їй, без достатніх правових підстав, а тому, просить суд стягнути на її користь з [PERSON] грошові кошти, які були передані в якості авансу у розмірі 500 доларів США та судовий збір. 24.05.2023 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила та підтвердила факт того, що 06.02.2022 року вона домовилась із позивачем про купівлю-продаж однієї кімнати [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, та нею було написано розписку про отримання авансу у розмірі 500 доларів США за купівлю-продаж кімнати у майбутньому. Потім позивач разом із сім`єю заселилась до кімнати та проживала там більше року. Позивач здійснювала оплату комунальних послуг, перераховуючи кошти на її рахунок щомісяця у розмірі 1000 гривень, але у березні 2023 року позивач відмовилась купувати вищезазначену кімнату з невідомих їй причин та виїхала із сім`єю із даної кімнати. Отже, позивач особисто із власної ініціативи відмовилась від взятих на себе зобов`язань, які були обумовлені ними під час оформлення угоди. Звертає увагу на те, що під час оформлення розписки між ними було усно домовлено про те, що кошти у розмірі 500 доларів США це є завдатком за майбутню купівлю кімнати, але у зв`язку із незнанням законодавства нею у розписці неправильно було зазначено ці кошти, як аванс. Вважає, що саме позивачем не виконалось взяте на себе зобов`язання, тому завдаток не повертається. Позивачем не було дотримано домовленості відносно нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу кімнати, а вона неодноразово наполягала на цьому, однак саме [PERSON] відмовлялась від цього. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 02.08.2023 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій вказала, що вона не відмовлялася від купівлі кімнати в секції, оскільки її матір мала намір купити та проживати там постійно. Більше того вони сплачували постійно не лише комунальні послуги, а й за оренду цієї кімнати щомісячно 1000 грн., хоча була домовленість про купівлю, та ще й передано аванс в розмірі 500 доларів США. Відповідач обіцяла, що переоформлять кімнату на матір, але постійно виникали якість ситуації, які заважали їй це зробити, та станом на листопад 2022 року вони були готові оформити купівлю кімнати. Так як, 10 місяців позивача матір проживала в житлі, за яке вони не лише сплатили аванс, а ще й сплачували орендну плату, що також є додатковими витратами. У січні 2023 року відповідач повідомила, що зняла з реєстрації дитину, але не отримала дозвіл від органу опіки та піклування на продаж кімнати, але не ознайомила та не надала підтверджуючих документів. Також, співвласник (сусід по секції) спільної власності житлового приміщення (не погоджувався підписати відмову щодо купівлі кімнати поруч, що є його першочерговим правом. Тому, вона змушена була шукати матері інше житло. Щодо свідків, які зазначені відповідачем у відзиві, підтвердити факт проживання свідки не можуть, оскільки вони проживають в іншому крилі, в іншому тамбурі, а тому знати точно де і коли заселялася та проживала її матір, вони не мають можливості, з ними вона навіть не зустрічалася та не перетиналася. У травні 2022 року матір заселилася в кімнату, що підтверджується актом КП «ТВКГ». Таким чином, матір позивачки проживала з травня 2022 року по березень 2023 року, так як 03.03.2023 року ними було придбане інше житло, а 04.03.2023 року вони виїхали з житла відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та уточнила позов, а саме: стягнути на її користь з [PERSON] грошові кошти, які були передані в якості авансу у розмірі 500 доларів США, що на день передачі авансу становить 19719 гривень. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак направила на адресу суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, вказавши, що заперечує щодо задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що на підставі розписки від 06.02.2022 року [PERSON] отримала 500 доларів США від [PERSON] , як аванс за майбутню покупку 1-ї кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Як зазначила позивач, у 2022 році вона домовилася усно з відповідачем про придбання кімнати за вищевказаною адресою у майбутньому, після того, як [PERSON] випише з кімнати неповнолітню дитину та приведе у відповідність документи для оформлення нотаріального договору купівлі-продажу даного майна. Право власності на квартиру [ADDRESS] , відповідно до копії інвентаризаційної справи №285 від 14.02.2022 року технічного паспорта Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації міста Южноукраїнська», що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.06.2012 року, яка належать власникам, а саме: [PERSON] та [PERSON] у формі приватної спільної часткової власності по 1/2 частці (а.с. 7-9). Копіями платіжних інструкцій та дублікатами квитанцій наданих до суду позивачем та відповідачем підтверджується факт того, що позивач [PERSON] та її матір [PERSON] здійснювали оплату комунальних послуг (17.04.2022 року, 11.05.2022 року, 16.06.2022 року, 12.07.2022 року, 12.08.2022 року, 09.09.2022 року, 06.10.2022 року, 08.11.2022 року, 10.12.2022 року, 09.01.2023 року, 09.02.2023 року, 07.03.2023 року), а також перераховували кошти на рахунок [PERSON] щомісяця (30.08.2022 року, 30.09.2022 року, 30.10.2022 року, 30.11.2022 року, 31.12.2022 року, 31.01.2013 року, 07.03.2023 року) у розмірі 1000 гривень (а.с. 30-36, 45-78). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст.612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частинами 1, 3 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12 та Верховним Судом у постановах від 23.07.2018 року №461/5297/16 (провадження № 61-22017св18), від 17.06.2021 року №711/5065/15-ц (провадження №61- 18537св19). Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором. Таким чином, правила ст.570 ЦК України про завдаток поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна зі сторін ухиляється від його виконання (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-82цс13). Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.07.2018 року у справі №461/5297/16, правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. За змістом наведених норм ЦК України, завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з нормами статей 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов`язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом. Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку, як одного із засобів забезпечення виконання зобов`язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов`язання; обов`язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком. За умови відсутності хоча б одного із вищевказаних критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми є не завдатком, а авансом. Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару). У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку з невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків сума коштів, сплачена як аванс, має бути повернута покупцю. Наприклад, якщо продавець відмовляється передавати товар, покупець має право вимагати розірвання договору та повернення авансу. Отже, у разі розірвання договору з будь-яких причин аванс має бути повернутий покупцю у повному розмірі. І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Згідно з вимогами чинного законодавства, внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобов`язання, може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови. Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами. У постанові від 04.08.2021 року в справі №640/17086/18 Верховний Суд висловив позицію, відповідно до якої ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається власникові. Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 910/12382/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №918/631/19). Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу квартири, укладеного між сторонами. Проте, позивач стверджує, що основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладений не був, а відповідач аванс не повернула. Отже, встановивши, що договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, суд дійшов висновку про те, що передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 500 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. До виниклих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 570 ЦК України, яка встановлює презумпцію авансу. При цьому, суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. Отже, встановлення вини будь-кого із сторін, правового значення в даному випадку не має, тоді як визначальним є сам факт отримання грошових коштів, сплачених як аванс, що відповідачем підтверджено в розписці про отримання коштів авансу за кімнату. Вищевказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року №6-83ц13, від 13.02.2012 року №6-176цс12. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що за умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна авансу передано у власність грошові кошти в сумі 500 доларів США, тобто зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а еквівалент у національній валюті України не визначався. Розглядаючи цей спір суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), відступивши від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79цс14, крім іншого, зазначила, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідно ї валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм слідує висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, стягненню підлягає грошова сума в іноземній валюті, належним виконанням зобов`язання є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Судом встановлено, що сторони уклали договір в розумінні ЦК України, який породив у відповідача грошове зобов`язання в разі не укладення сторонами договору купівлі-продажу квартири. Разом із тим зі змісту представленої розписки, неможливо встановити, про який саме строк (момент у часі) укладення основного договору домовились сторони, а тому і не можливо визначити, коли кошти, сплачені у якості авансу, мали бути повернуті позивачу у разі неукладення договору. Стягнення грошової суми за попереднім договором, яка є авансом, не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири, оскільки ці дії вчиняються не на виконання взятих грошових зобов`язань щодо повернення суми авансу, а з підстав неукладення сторонами основного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 571 ЦК України сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що під час оформлення розписки між ними було усно домовлено про те, що кошти у розмірі 500 доларів США це є завдатком за майбутню купівлю кімнати, але у зв`язку із незнанням законодавства нею у розписці неправильно було зазначено ці кошти, як аванс. Однак, статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Враховуючи ч. 2 ст. 533 ЦК України суд дійшов висновку підлягає задоволенню, шляхом стягнення авансу в сумі 500 доларів США, що на день передачі авансу, згідно розписки 06.02.2022 року за офіційним курсом НБУ становить 14135 грн. 00 коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (а.с. 1). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: approved