Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

15 лютого 2024 року КП «Теплоенерго» ДМР звернулося до суду з позовом до відповідачки [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за теплопостачання (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за державною програмою забезпечення населення послугами теплопостачання, протягом опалювальних періодів з листопада 2019 року по 2023 рік КП «Теплоенерго» ДМР надавало теплову енергію за адресою: [ADDRESS] , де відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3746 від 31 березня 2021 року зареєстрованими користувачами є [PERSON] та [PERSON] . Зазначено, що відсутність договору само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Відповідачка, на підставі відкритого особистого рахунку № 15-613386, повинна була сплачувати за надані послуги щомісячно. Однак, оплата за ці послуги відповідачкою не здійснювалася належним чином, у зв`язку з чим станом на 20 березня 2021 року за нею рахується заборгованість у сумі 11107 гривень 71 копійок за період 01 листопада 2019 року по 20 березня 2021 року. Вказану заборгованість було реструктуризовано шляхом укладання зі відповідачкою відповідного договору про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання № 63/2021р./Ц.О.А. строком на 12 місяців. Однак, відповідачкою порушено умови вказаного договору. Натомість, п. 3 цього договору передбачено, що уразі порушення споживачем умов даного договору, підприємство має право на примусове стягнення суми заборгованості в судовому порядку. Вказує, що сума на момент подання позовної заяви, а саме станом на 01 січня 2024 року складає 21828 гривень 54 копійки. Таким чином, станом на 01 січня 2024 року за відповідачкою рахується заборгованість за надані послуги теплопостачання у розмірі 27440 гривень 11 копійок, яка складається з: суми основного боргу 21828 гривень 54 копійки; інфляційних збитків 4095 гривень 53 копійки, 3% річних 1516 гривень 04 копійки, яку позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовими витратами по справі у сумі 3028 гривень. Ухвалою суду від 23 лютого 2024 року у справі відкрито спрощено позовне провадження із викликом сторін та призначено судове засідання на 16 годину 00 хвилин 02 квітня 2024 року (а. с. 22), копія якої надіслана учасниками справи 23 лютого 2024 року за вихідним № 5333/24-вих/2/204/1791/24 (а. с. 23). Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 28), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 33), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено,\~що відповідачка є уповноваженим співвласником квартири [ADDRESS] (а. с. 6). КП «Теплоенерго» ДМР є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для задоволення потреб опалення та гарячого водопостачання населення та інших груп споживачів (а. с. 13-17). КП «Теплоенерго» ДМР надає послуги з централізованого опалення, в тому числі за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим, відповідачці відкрито особовий рахунок [NUMBER] (а. с. 8). 15 квітня 2021 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір № 63/2021р./Ц.О.А. реструктуризації заборгованості за послуги центрального опалення та гарячого водопостачання (а. с. 7). Відповідно до вимог п. 1 вказаного договору відповідачка взяла на себе відповідальність сплатити заборгованість за використану теплову енергію, яка виникла станом на 20 березня 2021 року у сумі 12357 гривень 71 копійка, протягом 12 місяців, а також 10 % від суми заборгованості, а саме 1250 гривень сплатити до 15 квітня 2021 року, далі відповідно до графіку сума 11107 гривень 71 копійка, шляхом її погашення рівними щомісячними платежами у сумі 925 гривень 64 копійки з травня 2021 року по квітень 2022 року включно (а. с. 7). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК\~України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК\~України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст.\~612\~ЦК\~України визначено, що\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є\~неустойка,\~що\~обчислюється\~у відсотках\~від\~суми\~невиконаного або\~неналежно\~виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нормами ст.\~319\~ЦК\~України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається\~своїм\~майном на\~власний\~розсуд та\~має\~право\~вчиняти щодо\~свого\~майна\~будь-які\~дії,\~які\~не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст.\~1\~Закону\~України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67\~Житлового\~кодексу\~Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами ст.\~1\~Закону\~України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог ч. 6 ст.\~19\~Закону\~України\~«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У пункті 10 Постанови Кабінету\~Міністрів\~України\~№ 630\~від\~21\~липня\~2005\~року\~«Про\~затвердження Правил\~надання\~послуг\~з централізованого\~опалення,\~постачання\~холодної\~та гарячої\~води\~і\~водовідведення та\~типового\~договору\~про надання\~послуг\~з\~централізованого опалення,\~постачання\~холодної\~та гарячої\~води\~і\~водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 3 ст.\~20\~Закону\~«Про\~житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачці послуги з теплопостачання, а відповідачка була зобов`язана сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості, останній прохає стягнути заборгованість у сумі 27440 гривень 11 копійок, яка складається з: суми основного боргу 21828 гривень 54 копійки (11107 гривень 71 копійка сума боргу на момент укладання договору про реструктуризацію заборгованості станом на 20 березня 2021 року за період з 01 листопада 2019 року по 20 березня 2021 року, станом на 01 січня 2024 року - 21828 гривень 54 копійки); інфляційних збитків 4095 гривень 53 копійки, 3% річних 1516 гривень 04 копійки. Таким чином, судом встановлено, що відповідачкою було порушено право позивача на отримання плати за послуги з теплопостачання. Отже, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання у розмірі 27440 гривень 11 копійок, яка складається з: суми основного боргу 21828 гривень 54 копійки, інфляційних збитків 4095 гривень 53 копійки, 3% річних 1516 гривень 04 копійки. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачку, а тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 3028 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved