Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

28.06.2023 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з цим позовом до відповідача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.06.2023 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.08.2023 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості до судового розгляду по суті. В обґрунтування позову зазначено, що 27.08.2020 року ним було передано громадянину [PERSON] грошові кошти у розмірі 21 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою від 27.08.2020 року. Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 21000 доларів США до 27.08.2021 року. Розписку складено у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору та у вказані в борговій розписці строки не виконав. Він, позивач, неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою повернути борг, втім останній грошові кошти йому не повертає. Крім того, посилається на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних, що відповідно до розрахунку позивача складає 1127 доларів США за період з 28.08.2021 року по 12.06.2023 року. У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 21\~000,00 доларів США; 3% річних у розмірі 1127 доларів США за період з 28.08.2021 року по 12.06.2023 року та судові витрати у справі. Позивач в судове засідання не з`явився. Його представник, адвокат Колінько Н.О., надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала; не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання. Відповідач в судові засідання двічі поспіль не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Про дату розляду справи був повідомлений шляхом направлення на адресу місця реєстрації конверту із рекомендованим повідомленням із судовою повісткою та розміщення оголошення на сайті «Судова влада». На адресу суду повернувся конверт із рекомендованим повідомленням із судовою повісткою із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, враховуючи, що судом судова повістка про виклик відповідача у судове засідання направлялася за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача, однак на адресу суду повернувся поштовий конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання», а іншої адреси відповідач суду не повідомив, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.08.2020 року позивачем було передано у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 580\~650,00 грн. (еквівалентно 21\~000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 27.08.2020 року) із зазначенням терміну повернення грошових коштів, а саме, відповідач повинен був повернути вказані грошові кошти 27.08.2021 року, що підтверджується відповідною розпискою, виданою відповідачем 27.08.2020 року (а.с.12). Зазначене свідчить, що валюта зобов`язання та спосіб його виконання визначені в іноземній валюті, а саме у доларах США. Таким чином, позичальник своїм підписом під вказаною розпискою підтвердив факт отримання від позикодавця грошових коштів в сумі 580\~650,00 грн., що є еквівалентом суми 21\~000,00\~доларів США\~за курсом\~НБУ станом\~на 27.08.2020\~року,\~тобто на день укладення цього договору. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На час розгляду справи зобов`язання в повному обсязі не виконано. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка відповідача [PERSON] від 27.08.2020 року, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. З детального аналізу змісту боргової розписки вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме, зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] . Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів та його волевиявлення у строк, визначений в ній та у відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Така правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20). Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому, сторони, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, що у відповідності до вимог чинного законодавства свідчить про той факт, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Верховним Судом України у постанові від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16 зроблено висновок, що якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог). В постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21) визначено, що традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за розпискою від 27.08.2020 року у розмірі 767\~970,00 грн., що еквівалентно 21\~000,00 доларів США за курсом НБУ станом на дату подачі позову 28.06.2023 року. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 1\~127,00 доларів США суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №464/3790/16-ц визначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 УК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд бере до уваги розрахунок позивача відповідно до котрого заборгованість за розпискою складає 767\~970,00 грн. (еквівалентно 21\~000,00 доларів США за курсом НБУ станом на дату подачі позову 28.06.2023 року) за розпискою від 27.08.2020 року та 3% річних в сумі 41 214,39 грн. (еквівалентно 1\~127,00 доларів США за курсом НБУ станом на дату подачі позову 28.06.2023 року) за період з 28.08.2021 року по 12.06.2023 року. Враховуючи відсутність доказів про те, що станом на день розгляду справи у суді відповідач виконав умови укладеного з позивачем договору позики, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до\~ст.\~ 141\~ЦПК України\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню судовий\~збір у\~розмірі 8\~091,54 грн. (а.с. 6).

Outcome: approved