Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та відповідно до позовних вимог просила суд визнати наказ №29- про її звільнення незаконним та поновити на посаді; зобов`язати відповідача виконати рішення суду у справі №755/19794/21 від 13.10.2022 р. на підставі ухвали касаційного суду. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 13.10.2022 р. визнано незаконним та скасовано наказ директора Дошкільного навчального закладу № 296 від 08 листопада 2021 року № 124 «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Позивач зверталася до роботодавця з листом від 12.11.2022 р. про ознайомлення її з наказом «Про допуск до роботи» відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 13.10.2022 р., але відповіді від роботодавця вона не отримала. 01.02.2023 р. позивач звернулася до роботодавця з заявою, що в разі не виконання вказаного рішення суду просить звільнити її за ч.3 ст. 38 КЗпП України та 9 лютого 2023 р. позивач отримала відповідь від відповідача, до якої було долучено копію наказу від 28.03.2022 р. №36 «Про втрату чинності наказу від 8.11.2021 р. №124 «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Позивач звертає увагу на те, що оспорюваний наказ від 08 листопада 2021 року № 124 «Про відсторонення від роботи [PERSON] » не скасований, так -як вказано в рішенні суду , а видано наказ №36 «Про втрату чинності наказу №124» та дана обставина впливає на права та інтереси позивача так -як фактично не виконано рішення суду, яким було поновлено її конституційні права та визнано протиправним та скасовано наказ про відсторонення її від роботи, чим також порушується ст.129 Конституції України. 4 квітня 2023 р. позивач отримала оспорюваний наказ №29-к від 29 березня 2023 р. «Про звільнення з роботи» та копію трудової книжки. Навмисне невиконання рішення суду від 13 жовтня 2022 р. відповідачем по справі дало підстави відповідачу звільнити позивача з займаної посади за прогули. Вважає, що оспорюваний наказ №29 винесено роботодавцем з порушенням трудового законодавства України , вимог Конституції України, так -як відповідачем в добровільному порядку не виконано рішення суду, чим також порушені права позивача. Крім того позивач просить суд поновити процесуальні строки звернення з даним позовом до суду, що визначені статтею 233 КЗпП України, обгрунтовуючи своє клопотання тим, що вона не могла своєчасно звернутися до суду, так-як в провадженні різних інстанцій перебували дві цивільні справи де вона була стороною та дана обставина позбавила її можливості своєчасно звернутися за захистом своїх інтересів, обґрунтовуючи свою позицію посиланням на вимоги ст. 234 КЗпП України. В судовому засіданні позивач [PERSON] просила задовольнити її позовні вимоги з обставин викладених в позові, вказуючи на те, що роботодавець ( відповідач по справі ) не виконав рішення суду від 13.10.2022 р. та не скасував наказ про її відсторонення від роботи, а виніс наказ від 28.03.2022 р. №36 «Про втрату чинності наказу від 8.11.2021 р. №124 «Про відсторонення від роботи [PERSON] » в зв`язку з чим порушуються її законні права, хоча в судовому засіданні позивач підтвердила, що їй достовірно було відомо з лютого 2023 р., що наказ №124, яким було відсторонено її від роботи, втратив чинність та вона мала б приступити до виконання свої обов`язків але позивач не з`являлася на своє робоче місце так -як не погоджується з наказом №36, що вказаний вище. Також позивач просить суд зобов`язати відповідача виконати рішення суду у справі №755/19794/21 від 13.10.2022 р. на підставі ухвали касаційного суду, так -як не виконання даного рішення відповідачем порушує її конституційні права, при цьому в судовому засіданні позивач вказала, що будь - яких виконавчих листів по судовому рішенню №755/19794/21 вона не отримувала та до виконання його не надавала. Представник відповідача надала до суду відзив з додатками, відповідно до якого заперечувала щодо задоволення позову [PERSON] про поновлення її на займаній посаді, додатково надавши пояснення в яких стверджувала, що позивач [PERSON] достовірно знаючи про наказ №36 « Про втрату чинності наказу від 8.11.2021 р. №124 «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з суб`єктивних причин не приступила до виконання своїх службових обов`язків, будь яких перешкод у виконанні своїх службових обов`язків [PERSON] зі сторони роботодавця здійснено не було. Також позивач [PERSON] пропустила строки звернення до суду, що визначені статтею 233 КЗпП України та підстав для їх поновлення не має. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, яка полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року №14-рп/2004). Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Згідно наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки, [PERSON] 05 грудня 2005 року була прийнята на роботу до ДЗО № [NUMBER] на посаду вихователя. За змістом наказу Дошкільного навчального закладу № 296 від 08 листопада 2021 року № 124 «Про відсторонення від роботи [PERSON] »,

Outcome: approved