Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та ПАТ СК «Саламандра» про відшкодування майнової шкоди. Позов мотивовано тим, що [INFO] близько 20:30 годин водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Ауді А6», державний номер [NUMBER] , рухаючись зі сторони вул. Келецька по проїзній частині вулиці В. Інтернаціоналістів в м. Вінниця, виїхав на регульоване перехрестя з вул. В.Порика на жовтий забороняючий рух сигналу світлофора та під час виконання маневру лівого повороту, не переконавшись у небезпеці зазначеного маневру, допустив наїзд на велосипедиста [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав сполучену травму тіла, яка ускладнилась травматичним шоком. Отримані [PERSON] травми мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент заподіяння стоять у причинному зв`язку зі смертю останнього, яка була констатована працівниками МКЛ ШМД в 22.45 год. [INFO]. Загиблий [PERSON] є сином позивача [PERSON] , якому нанесено майнову шкоду, яка підлягає відшкодуванню [PERSON] , який грубо порушив вимог п.п. 8.7.3 (в,г), 10.1 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Покійний [PERSON] є співзасновником ТОВ «Виробниче підприємство «Маріо», частка у статутному капіталі якого дорівнює 55% та становить 6 930 000,00 грн. Згідно фінансової звітності ТОВ МП «Маріо» чистий прибуток підприємства за 2019 рік становив 1 376 9000,00 грн; а за 1 півріччя 2020 року становив 16 553 000, 00 грн. Крім цього, з 02.07.2007 року до часу загибелі [PERSON] обіймав посаду т.в.о. директора даного підприємства. Згідно довідок ТОВ ВП «Маріо» № 00000000015, № 00000000016, від 30.07.2020 сукупний дохід [PERSON] за 2019 рік становив 145645,24грн, а за січень 2020 року, травень 2020 року становив 75435,66 грн. Також [PERSON] являвся співзасновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодром Вінниця», частка у статутному капіталі якого складає 50%, розмір якої дорівнює 1750000,00 грн. Отже, середньомісячний прибуток покійного [PERSON] за його життя становив в межах 1 500 000,00 грн. В результаті його смерті позивач втратив рідну та дорогу йому людину. Крім цього, загибель сина призвела до втрати основного джерела існування позивача, оскільки до часу загибелі [PERSON] позивач перебував на його утриманні. Позивач є людиною похилого віку, пенсіонером, має вікові хронічні захворювання, які потребують значних витрат на їх лікування та профілактику. Покійний [PERSON] піклувався про позивача, забезпечував його необхідним для нормального життя, оскільки суми пенсії, яку отримує позивач, для цих цілей не вистачало. А тому загибель сина позивача нанесло йому значних матеріальних збитків. На утриманні [PERSON] , окрім нього самого, перебували ще 4 особи, а тому розмір середньомісячного заробітку [PERSON] з вирахуванням часток, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні становить 300 000,00 грн. Отже з урахуванням приписів, обумовлених ч. 2 ст. 1200 ЦК України, розмір матеріальної шкоди, який може бути стягнено одноразово, з урахуванням обставин справи, становить 10 800 000,00 грн. (300000*36 місяців = 10 800 000,00), яку просить суд стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 12.06.2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 21.07.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що заявлені позовні вимоги визначає частково, оскільки позивач має право на день смерті сина на одержання від нього утримання, але позивачем не надано належних доказів щодо розміру заробітної плати. З вироку суду від 20.03.2023 року та ухвали Вінницького апеляційного суду від 31.05.2023 року по справі № 127/17394/20 відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено відповідне покарання. Відповідач як при розгляді кримінальної справи, так і в дані й цивільній справі визнає свою вину, наміру позбавляти життя [PERSON] у нього не було, щиро розкаюється у вчиненому та приніс потерпілим свої вибачення, а також ним було частково добровільно відшкодовано завданні збитки в сумі 200 000 грн., які він вніс на депозитний рахунок відшкодування завданої шкоди потерпілій [PERSON] в кримінальному провадженні. Відповідач зазначає, що заробітна плата [PERSON] у 2019 році становила 117 244 грн. 43 коп., та окрім позивача на утриманні [PERSON] також перебували ще четверо осіб, отже відповідач вважає, що середньомісячний заробіток [PERSON] становить 9 770,36 грн. (111244:12=9770,36) та 1/5 частки від даної суми становить 1954,07 грн., що відповідно до ч. 2 ст. 1202 ЦК України, становить 70 346,52 грн. яка і підлягає стягненню. Тому враховуючи вищевикладене відповідач визнає позов на суму 70 346,52 грн. як відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого [PERSON] , в решті позовних вимог просить суд відмовити. 12.09.2023 року представник позивача надала суду заяву про зміну предмета позову, мотивовано тим, що вину [PERSON] як винуватця ДТП встановлено вироком кримінальній справі № 127/17394/20, який набув законної сили на підставі ухвали Вінницького апеляційного суду від 31.05.2023. В рамках кримінальної справи, [PERSON] було подано цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31.05.23 у вище зазначеній справі вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів було скасовано та спрямовано до суду першої інстанції для повторного розгляду, оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи до участі у справі не було залучено страхову компанію, яка в силу приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має нести тягар майнової відповідальності в межах ліміту сум відшкодування разом із винуватцем ДТП. Так, згідно прохальної частини цивільного позову [PERSON] до стягнення з [PERSON] було заявлено шкоду, завдану смертю потерпілого в сумі 10800000,00 грн. Розмір заявленої суми стороною позивача було обраховано виходячи із розміру середнього заробітку загиблого сина позивачки, на підставі приписів ст.ст. 1198,1200 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач надав суду письмові докази підтвердження доходу загиблого [PERSON] , а також обґрунтування факту моральної шкоди, яка на його переконання має бути стягнута судом на його користь. Так, згідно фінансової звітності ТОВ МП «Маріо», в якому загиблий [PERSON] був співзасновником із часткою у статутному капіталі 55%, чистий прибуток підприємства за 2019 рік становив 13 769000,00 грн, а за 1 півріччя 2020 року становив 16 553 000, 00грн. А також, згідно довідок ТОВ ВП «Маріо» №00000000015, №00000000016 від 30.07.2020 року сукупний дохід [PERSON] за 2019 рік становив 145645,24 грн., а за січень 2020 року, травень 2020 року становив 75435,66 грн. відповідно. Отже, середньомісячний прибуток загиблого сина позивача за його життя становив в межах 1500000,00 грн., виходячи з його річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, що передував загибелі, поділеному на дванадцять. На утриманні [PERSON] , окрім нього самого, перебували ще його батьки - пенсійного віку та неповнолітній син, тобто загалом 4 особи. Таким чином, з урахуванням приписів, обумовлених ч.2 ст.1200 ЦК України, розмір матеріальної шкоди, який може бути стягнено одноразово, з урахуванням обставин справи, становить (300000,00х 36 місяців) 10800000,0грн. Окрім цього, позивач обґрунтовано стверджує, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю сина, розмір якої остання оцінює у 5000000 грн. Так, позивач внаслідок смерті сина поніс та несе душевні страждання, смерть сина викликала в нього негативні емоції, був порушений його звичайний спосіб життя, для відновлення якого знадобились додаткові душевні зусилля, що призвело до вимушених змін в його житті. При цьому, варто зауважити, що життя або здоров`я людини не підлягають грошовій або майновій оцінці. Неможливо встановити «вартість» травми, визначити «ціну» здоров`я. Так само неможливо виразити в конкретній грошовій сумі перенесені моральні переживання позивача, його моральні страждання, що супроводжувались в зв`язку зі смертю сина. Тому, у зв`язку зі смертю сина позивач переніс значні моральні страждання, і до сьогодні душевний біль через втрату найближчої людини у нього не пройшов, внаслідок сильного потрясіння погіршився стан здоров`я, враховуючи характер і глибину фізичних та моральних страждань, яких він зазнав, вважає, що відшкодування завданої йому моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. є цілком виправданим та обґрунтованим. Разом з цим, як зазначалось вище, враховуючи, що позивачем до участі у справі в якості співвідповідача залучено Страхову компанію «Саламандра», остання, в силу приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має нести тягар майнової відповідальності. Згідно вимог чинного законодавства страхова виплата у разі смерті включає: - шкода по втраті годувальника (менше 36 мінімальних заробітних плат на усіх утриманців), що дорівнює 170028,0грн; - витрати на поховання (не більше 12 мінімальних зарплат); - моральна шкода не більше 12 мінімальних заробітних плат. Пунктом 27.3 ст.27 Закону встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині - батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік » мінімальна заробітна плата у 2020 році у місячному розмір з 1 січня - 4723 гривень, з 01 вересня 2020 року- 5000 грн. Отже, розмір відшкодування, що підлягає сплаті страховою компанією становить: - моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - 56676,00 грн.; - шкода по втраті годувальника 170028,00 грн. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та не оспорювалось відповідачем, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю [PERSON] є: дружина - [PERSON] , батьки: [PERSON] та [PERSON] , а також син - [PERSON] . Таким чином, розмір частки кожного із осіб, хто має право претендувати на отримання моральної шкоди від страхової компанії, в тому числі і позивача, становить 14169,00 грн. Окрім цього, позивач має право на отримання від страхової компанії, шкоди по втраті годувальника, розмір якої становить 56676,00 грн. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ СК «Саламандра», з урахуванням приписів чинного законодавства, є наступними: 56676,00 грн - відшкодування шкоди по втраті годувальника, - 14169,00 грн - сума моральної шкоди. А відтак, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] з урахуванням часткової відповідальності ПАТ СК «Саламандра» становлять: - 10743324,00 грн. - сума шкоди, завданою смертю потерпілого, - 485831,00 грн - сума моральної шкоди. Окрім цього, позивач обґрунтовано стверджує, що має право на отримання витрат на правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] шкоду завдану смертю потерпілого [PERSON] в сумі 10 743 324,00 грн., 485 831,00 грн - сума моральної шкоди, а також 15 000,00 грн. - витрати на правову допомогу. Стягнути з ПАТ СК «Саламандра» на користь [PERSON] 14169,00 грн. - сума моральної шкоди та 56 676,00 грн. - відшкодування шкоди по втраті годувальника. 10.10.2023 року на адресу суду від ПАТ СК «Саламандра» надійшов відзив на позовні вимоги [PERSON] , в яких зазначено, що доводи позивача є помилковими та не ґрунтуються на чинному законодавстві, з огляду на те, що він проігнорував вимоги Закону та не подав страховику заяву про страхове відшкодування. Представник відповідача також вказує на те, що на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування, а тому просить суд відмовити у задоволені позову [PERSON] до ПАТ СК «Саламандра» про відшкодування шкоди. 13.11.2023 року представником позивача подано відповідь на відзив ПрАТ СК «Саламандра», в якому зазначено, що така поведінка страхової компанії є несумлінною та відверто маніпулятивною, адже, як свідчать матеріали справи, цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди позивачем було подано в рамках кримінальної справи разом із іншими потерпілими, як то дружина, мати та син загиблого [PERSON] . При цьому, позовна заява [PERSON] (дружини загиблого) містила клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача Прат СК «Саламандра», оскільки нею від імені потерпілих до страхової компанії 16.09.2020 року було подано всі документи, підтверджуючи подію, що має ознаки страхового випадку, проте на час подання позову жодного рішення по виплаті потерпілим страховою прийнято не було. В подальшому, на запит [PERSON] щодо здійснення виплат потерпілим особам страховою компанією [PERSON] в телефонному режимі було повідомлено, що всі документи у них в наявності, проте виплати потерпілим особам буде виплачено за результати прийнятого судом рішення у кримінальній справі. При цьому, попри наявне клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі страхової компанії, судом першої інстанції дане клопотання вирішено не було, внаслідок чого розгляд справи відбувся без її участі, що свідчило про неповноту встановлених судом факті та обставин. Саме наявність цих обставин стала підставою для скасування Вінницьким апеляційним судом (ухвала від 31.05.23) вироку Вінницького міського суду від 20.03.2023 року та спрямування цивільних позовів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до суду першої інстанції на новий розгляд. Як зазначалось вище, розгляд кримінальної справи судом тривав майже три роки. Отже, саме наявність даної ситуації, як то не вирішення судом першої інстанції під час попереднього розгляду справи питання щодо кола осіб- учасників справи, попри наявність відповідного клопотання, а також розгляд справи протягом надмірно тривалого часу (за межами «розумного строку») фактично призвело до спливу трирічного строку, в межах якого, як зазначає відповідач, позивач мав право висунути вимоги до страхової компанії щодо відшкодування майнової шкоди. Разом з цим, страхова компанія не спростовує аргументів позивачів про те, що вони в межах встановленого законодавством строку фактично звертались до страхової компанії, проте не наводить жодного аргументу, чому їх вимоги було залишено без належного реагування та відповідних дій. А відтак, єдиним аргументом страхової компанії щодо її заперечень про стягнення з неї страхового відшкодування в межах ліміту страхової суми є, на її думку, те, що позивачем пропущено річний термін звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування та сплив 3- річного строку звернення до суду, як на думку представника позивача є безпідставними та необґрунтованими. 21.11.2023 року ухвалою суду прийнято до провадження заяву про зміну предмету позову. 29.11.2023 року відповідачем подано до суду відзив на заяву про зміну предмету позову, в якому просить суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 13670, 39 гривень (тринадцять тисяч шістсот сімдесят грн.) 39 коп. - в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого [PERSON] (у випадку документального підтвердження податковими органами розміру заробітку [PERSON] за 2019 рік у розмірі, який зазначено у довідці підприємства на а.с. 15) та 20 000, 00 грн.( двадцять тисяч грн.) - завданої моральної шкоди. Стягнути з ПАТ СК «Саламандра» на користь [PERSON] 14 169, 00 грн. ( чотирнадцять тисяч сто шістдесят дев`ять гривень) моральної шкоди та 56 676, 00 грн. ( п`ятдесят шість тисяч шістсот сімдесят шість гривень) відшкодування шкоди по втраті годувальника. В решті заявлених позовних вимог відмовити. Ухвалою суду від 15.02.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 12.03.2024 року на електронний суд надійшла заява представника позивача про відмову від частини позовних вимог, згідно якої просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] шкоду завдану смертю потерпілого [PERSON] в розмірі 328 081,31 грн. та моральну шкоду в розмірі 485831,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн. та стягнути з ПАТ СК «Саламандра» на користь [PERSON] 14 169,00 грн - сума моральної шкоди та 56 676,00 грн. - відшкодування шкоди по втраті годувальника. На дану заяву позивача [PERSON] про відмову від частини позовних відповідачем [PERSON] подано до суду заяву, в якій він заявляє клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк звернення за захистом своїх прав, як до страхової компанії, так і до суду, внаслідок бездіяльності, та не наведено поважності причин пропуску вказаних строків, то відповідач просить суд відповідно до ст. 256, 257, 267 ЦК України відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала за обставин викладених в позові, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо їх задоволення та просила відмовити у їх задоволені. Представник ПАТ СК «Саламандра» в судове засідання не з`явився, про причин неявки суд не повідомив, в матеріалах справи наявний відзив на позов, в якому останній позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову до страхової компанії. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] близько 20:30 годин водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Ауді А6», державний номер [NUMBER] , рухаючись зі сторони вул. Келецька по проїзній частині вулиці В. Інтернаціоналістів в м. Вінниця, виїхав на регульоване перехрестя з вул. В.Порика на жовтий забороняючий рух сигналу світлофора та під час виконання маневру лівого повороту, не переконавшись у небезпеці зазначеного маневру, допустив наїзд на велосипедиста [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав сполучену травму тіла, яка ускладнилась травматичним шоком. Отримані [PERSON] травми мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент заподіяння стоять у причинному зв`язку зі смертю останнього, яка була констатована працівниками МКЛ ШМД в 22.45 год. [INFO]. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2023 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Цивільний позов потерпілого [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] про відшкодування завданої злочином моральної шкоди задоволено частково на суму 30 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31.05.2023 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2023року відносно [PERSON] змінено в частині призначеного йому покарання та в частині вирішення цивільних позовів потерпілої та цивільних позивачів. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки. В частині вирішення цивільного позову потерпілого [PERSON] вирок скасовано та в цій частині призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишити без змін. Підставою для скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2023 року в частині вирішення цивільних позовів потерпілого та цивільних позивачів є не вирішення судом заявленого цивільним позивачем клопотання щодо кола учасників справи та незалучення до участі у справі страхової компанії, що призвело до неповноти встановлених судом фактів та обставин і як наслідок, необґрунтованих висновків судового рішення про те, що [PERSON] не звертався із вимогою до страхової компанії щодо отримання страхового відшкодування. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував (ч.2 ст. 1200 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 1200 ЦК України розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Згідно інформації ДПС України із Державного реєстру актів цивільного стану громадян інформації про фізичних осіб, які померли доходи (заробітна плата за ознаками 101) [PERSON] за період з 1 по 4 квартали 2019 року становить 145 645,24 грн. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та не оспорювалось відповідачами по справі, особами, які мають право на отримання відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю [PERSON] є: дружина [PERSON] , батьки: [PERSON] та [PERSON] , а також син [PERSON] . Тобто, в ході судового розгляду у сторони відповідача не виникло сумнівів того, що на утриманні померлого [PERSON] , окрім нього самого, перебували ще 4 особи: дружина [PERSON] , батьки пенсійного віку [PERSON] та [PERSON] , а також син [PERSON] , і даний факт неспростований жодним належним та допустимим доказом, що в свою підтверджує, що [PERSON] правомірно та на законних підстава звернувся до суду із даними вимогами до відповідачів. Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що судом для визначення розміру суми матеріального відшкодування шкоди позивачу в наслідок смерті його сина з урахуванням норми ч. 2 ст. 1200 ЦК України, береться тільки розмір реальної заробітної плати (доходу), який отримував покійний [PERSON] за класифікаційною ознакою 101 на підставі інформації ДПС України із Державного реєстру актів цивільного стану громадян інформації про фізичних осіб, які померли доходи (заробітна плата за ознаками 101) [PERSON] за період з 1 по 4 квартали 2019 року, яка становила 145 645,24 грн. Інші доходи, які зазначені у даній інформації, дохід від майна лізингу, оренди та суборенди, суми страхових виплат, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо, інші доходи, не є заробітною платою і не є аналогічними виплатами в розумінні вищезазначеної норми ЦК України. Враховуючи вищевикладене суд відхиляє надані розрахунки як стороною позивача так і відповідачем [PERSON] , та на підставі наявної інформації проводить розрахунок самостійно. Отже, розмір середньомісячного заробітку (доходу) [PERSON] з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні становить 12 137,10 грн. ( 145 645,24грн. / 12міс = 12 137,10 грн.). Частка позивача становить 1/5 доходу померлого [PERSON] та становить 2 427,42 грн. (12 137,10 грн./5) в місяць. Враховуючи норми ч. 2 ст. 1202 ЦК України, сума матеріальної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача становить 87 387,14 грн. (2 427,42*36міс= 87 387,14 грн.). Як вбачається із страхового полісу № 144012652 транспортний засіб [PERSON] застраховано в СК «Саламандра». В силу ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). З викладеного вбачається, що відшкодування шкоди по втраті годувальника, яка підлягала б відшкодуванню із страхової компанії, яка заявлена позивачем, становить 56676,00 грн., а тому розмір шкоди, завданої смертю потерпілого, яка підлягає стягненню із [PERSON] , становить 30 711,14 грн. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 дійшла висновку ,що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «…Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб». Згідно з п.5 вказаної постанови Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п.9 даної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що [PERSON] є особою, яка має право на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, яке мало місце [INFO], відповідно до вимог ст. 1200 ЦК України. Так, позивач [PERSON] , будучи батьком [PERSON] , зазнав моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати єдиного рідного сина [PERSON] , враховуючи характер і тривалість моральних страждань позивача, у зв`язку із смертю рідної людини, істотність вимушених змін в його життєвих стосунках, який назавжди втратив турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, враховуючи, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, позивач зазнав моральних страждань через втрату єдиного сина, який утримував його, тяжкість вимушених змін у житті позивача цілком природні душевні страждання, викликані смертю близької йому людини, суд вважає, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. на користь позивача. Щодо позовних вимог [PERSON] до ПАТ СК «Саламандра», суд зазначає наступне. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-ІV (далі Закон № 1961-ІV). Відповідно до п. 22.1 ст.22Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У справі встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «AUDI А6», реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у ПАТ «СК «Саламандра» за полісом № 144012652 (страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 260 000 грн, розмір франшизи - 1300,00 гривень). ПАТ «СК «Країна» отримало повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася [INFO], однак згідно повідомлення про подію, яка має ознаки страхового випадку, заявником є [PERSON] - дружина померлого [PERSON] . Позивач [PERSON] не повідомляв страхову компанію про страховий випадок, доказів того суду надано не було. Згідно пункту 35.1. ст. 35 Закону № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закову, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.1. та 35.2 статті 35 Закону чітко встановлено вимоги до заяви та визначено перелік документів, які мають бути додані до заяви. У постанові від 14 червня 2018 року у справі №357/9466/15-к Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду зазначив, що законом визначений чіткий механізм звернення до страховика (МТСБУ) для отримання відшкодування шкоди, який, зокрема, передбачає звернення потерпілого із відповідною заявою у порядку, передбаченому статтею 35 Закону № 1961-IV. Законом визначений чіткий механізм звернення до страховика (МТСБУ) для отримання відшкодування шкоди, який, зокрема, передбачає звернення потерпілого із відповідною заявою у порядку, передбаченому статтею 35 Закону № 1961-IV. Згідно ст. 36 Закону № 1961-ІV, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). З огляду на зазначене, після отримання страховиком заяви про страхове відшкодування у нього виникає обов`язок щодо прийняття рішення по страховій справі. Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду є іншим документом за своєю природою у зв`язку із отримання якого у страховика не виникає обов`язку щодо здійснення виплати страхового відшкодування. У справі встановлено та не спростовано позивачем, [PERSON] не звертався до ПАТ «СК «Саламандра» із заявою на виплату страхового відшкодування та не надала документи визначені ст. 35 Закону № 1961-ІV. Даний факт встановлено вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2023року і ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31.05.2023року. До суду з позовними вимогами [PERSON] звернувся 12.09.2023 року, після подання відзиву на позовну заяву [PERSON] , де він просив залучити ПАТ СК «Саламандра» та надав докази про наявність страхового полісу. Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення. Відповідно статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин. За змістом зазначених норм права передбачається, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом. Відповідно до пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-ІV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Тобто вказаний Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку, зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків. Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує трирічним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі №147/66/17 вказала, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Тобто Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Однак позивачем не доведено та не надано доказів, що через незалежні від нього причини [PERSON] не міг подати заяви про страхове відшкодування до ПАТ СК «Саламандра». Адже, про відсутність доказів звернення із вимогами до страхової компанії вказував і суд першої та апеляційної інстанції у своїх рішеннях, при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Тож слід зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, докази щодо вжиття позивачем своєчасних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та що трирічний строк пропущено ним через незалежні від нього причини в матеріалах справи відсутні. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 року по справі № 465/4287/15 зробила висновок що попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено: «У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови в відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права». Однак, позивач звернувсь до суду із вимогами до ПАТ СК «Саламандра» лише в вересні 2023 року, хоча подія сталася [INFO], тобто з пропуском трирічного строку. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у підпункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме трирічний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним, і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування». Таким чином, враховуючи, що позивач не звернувся до відповідача ПАТ «СК «Саламандра» із заявою про виплату страхового відшкодування в строк, передбачений п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 №1961-ІV, доказів, що пропущений позивачем строк через незалежні від нього причини матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення відшкодування за завдану шкоду з відповідача ПАТ «СК «Саламандра». Посилання представника позивача на те, що дружина померлого [PERSON] . [PERSON] зверталася до ПАТ СК «Саламандра» із заявою про виплату страхового відшкодування, а тому строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування не пропущено, суд не бере до уваги, так, як матеріали цивільної справи не містять даного доказу, а лише наявне повідомлення про подію, яка має ознаки страхового випадку. Крім того, доводи представника позивача, що визначений трирічний строк подання заяви продовжується в зв`язку з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України п. 12, яким під час дії карантину, встановлений КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), та п. 19 яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, суд вважає необґрунтованими, з наступних підстав. Так, згідно п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки визначені ст. ст. 257, 258 ЦК України продовжуються на строк його дії. Згідно ст. 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Тобто, визначений трирічний строк може бути продовжений в разі подання особою відповідної заяви, такої заяви позивачем до суду не подано. Крім того, про необхідність подання заяви про страхове відшкодування до ПАТ СК «Саламандра» вказував Вінницький міський суд Вінницької області у вироку від 20.03.2023 року та Вінницький апеляційний суду в ухвалі від 31.05.2023 року, однак позивач даним правом не скористався. Крім того, суд зауважує, що у постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків щодо звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Подібних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 27.03.2023 у справі № 160/14362/21, від 16.02.2023 у справі № 640/7964/21, від 18.01.2023 у справі № 160/21195/21. У пункті 59 ухвали від 13.09.2022 у справі № 990/102/22, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2022, Верховний Суд зазначив, що обставина повномасштабного вторгнення РФ на територію України могла унеможливити дотримання встановленого законом процесуального строку, однак поважними такі причини можна визнати лише за умови надання до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку. Окрім цього, суд також звертає увагу на зміст постанови Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 761/28821/20, де наголошувалось на тому, що за усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Верховний Суд у вищевказаній постанові відзначав, що саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження (поновлення). В постанові від 16.02.2023 у справі № 640/4426/22 Верховний Суд також вказав, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. При оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у підпункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним, і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування». Тобто, строки визначені у підпункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягають. Крім того, суд бере до уваги посилання [PERSON] на постанову Верховного Суду від 21.07.2022 по справі № 752/13375/19, згідно якої у випадку пропуску строку подачі заяви страховій компанії про виплату страхового відшкодування, що стало підставою для відмов у виплаті, потерпілий не отримує право стягнення всієї суми збитку з винуватця, оскільки при визначенні розміру відшкодування шкоди, суд проводив розрахунок виходячи із наявних належних та допустимих доказів по справі та самостійно визначив, яка сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача, відхиливши надані розрахунки сторони позивача та відповідача. Крім того, суд відхиляє заяву позивача про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] у зв`язку із його пропуском та відсутності заяви про поновлення такого строку, з огляду на наступне. Так, у ч. 1 ст. 128 КПК України установлено кінцеву межу строку звернення з цивільним позовом про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження - «до початку судового розгляду». При цьому кримінальний процесуальний закон жодним чином не пов`язує такі межі зі спливом позовної давності за правилами ЦК України. Таке нормативне встановлення строку, до якого можливе пред`явлення цивільного позову під час кримінального провадження, обумовлено насамперед тим, що у кримінальному провадженні дотримання правил про позовну давність об`єктивно не залежить виключно від волевиявлення особи, якій шкода заподіяна кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням (наприклад, органом досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, і це не дозволяє виконати вимоги ч. 4 ст. 128 КПК щодо форми та змісту позовної заяви; або ж саме кримінальне провадження з тих чи інших причин було розпочато через значний проміжок часу після вчинення кримінального правопорушення тощо). Згадані положення ч. 1 ст. 128 КПК України враховано і в нормах ЦК України. Зокрема, визначаючи у ч. 2 ст. 265 ЦК України спеціальні правила про перебіг позовної давності у разі залишення позову, який був пред`явлений у кримінальному провадженні, без розгляду, законодавець встановлює гарантований мінімальний строк для звернення з цим позовом у порядку цивільного судочинства - 6 місяців. Причому початок перебігу цього строку пов`язується саме з днем набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду у кримінальному провадженні, а не з обставинами, зазначеними у ст. 261 ЦК України. Крім того, у абзаці першому ч. 2 ст. 265 ЦК України пред`явлення та розгляд цивільного позову у кримінальному провадженні фактично визначається самостійною підставою для зупинення перебігу позовної давності. Враховуючи вищезазначене та з огляду на положення ч. 5 ст. 128 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не може бути обмежений спливом позовної давності за правилами ЦК України. Крім того, кримінальний процесуальний закон, визначаючи у ч. 1 і ч. 2 ст. 129 КПК України виключний перелік підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні цивільного позову в кримінальному провадженні, не передбачає, на відміну від ч. 4 ст. 267 ЦК України, як самостійну підставу для такої відмови «сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі». Враховуючи ж вимоги ч. 5 ст. 128 КПК України, за наявності відповідної регламентації з цього питання в зазначених нормах КПК України, це також вказує на недопустимість ухвалення рішення про відмову у задоволенні цивільного позову в кримінальному провадженні у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, тобто з підстави, яка не знайшла свого закріплення у ст. 129 КПКУкраїни. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, суд звертає увагу на те, що в суді апеляційної інстанції вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2023 року скасовано лише в частині вирішення цивільних позовів цивільних позивачів (потерпілих по справі) до [PERSON] , із направленням їх на новий розгляд в порядку цивільного судочинства і який надійшов до суду 08.06.2023 року, а тому вимоги про зміну та уточнення позовних вимог позивачем в ході судового розгляду, було заявлено в межах позовної давності. Встановлений у ч. 1 ст. 128 КПК України строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не може бути обмежений спливом позовної давності за правилами ЦК України. У ч. 1 і ч. 2 ст. 129 КПК України наведено виключний перелік підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні цивільного позову в кримінальному провадженні. А тому під час вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні суд не вправі ухвалити рішення про відмову в його задоволенні на підставі ч. 4 ст. 267 ЦКУкраїни - у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1 307,11 грн. Щодо заявлених вимог про стягнення на користь позивача [PERSON] 15 000 грн. витрат на правову допомогу згідно додаткової угоди до угоди про надання послуг адвоката 01.09.2020 року, від 05.10.2023 року та прибуткового касового ордеру №44 від 05.10.2023 року (а.с. 110-111), суд приходить до висновку, про задоволення даної вимоги частково, оскільки в судом в ході судового розгляду прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та відмову у задоволені позовних вимог до одного із відповідачів, а саме приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Саламандра», тому на переконання суду на користь [PERSON] підлягає стягненню 7 500,00 грн. витрат на правову допомогу з відповідача [PERSON] з урахуванням вимог розумності та справедливості. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1168, 1187, 1194, 1200 ЦК України,

Outcome: partial