Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначає, що 08.02.2021 року вона уклала договір відступлення права вимоги із ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ», набувши права кредитора. Відповідно до умов договору позивачем було погашено заборгованість [PERSON] перед первісним кредитором ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» у розмірі 165\~728,34 грн. за кредитним договором № 021/07-ФЛ/04 від 21.12.2007 року, який було укладено між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем. Позивачем 01.06.2023 року направлено відповідачу письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, яка вручена [PERSON] під підпис 15.06.2023 року, однак заборгованість сплачена не була. У зв`язку з чим позивачем зроблено розрахунок інфляційних збитків, 3% річних та пені за період невиконання основного зобов`язання, тобто з 23.06.2023 року по 07.02.2024 року, відповідно до якого інфляційні втрати складають 797,72 грн., 3% річних 3\~131,52 грн., та пені 381\~174,40 грн. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути із відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості та судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2024 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2024 року прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, натомість її представник адвокат Бразалук С.С. через систему «Електронний суд» направила заяву, у якій просила розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Семененко Ю.І. та відповідач [PERSON] письмово просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги визнали. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 08.02.2021 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «УКРФІНСТАНДАРТ» було укладено договір відступлення права вимоги (далі Договір відступлення), який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В. (а.с. 10-13). Вказаним договором передбачено, що первинний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі права вимоги за: - кредитним договором № 021/07-ФЛ/04 від 21.12.2007 року, який було укладено між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] та додатковою угодою № 1 від 26.08.2008 року до кредитного договору № 021/07-ФЛ/04 від 21.12.2007 року; - іпотечним договором № 021/07/01/04 від 21.12.2007 року, який було укладено між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] та який виступає у якості додаткового забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] ; - договором поруки № 021/07/01/04 від 21.12.2007 року, який було укладено між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] та який виступає у якості додаткового забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] (а.с. 10-13). Пунктом 1.2. Договору відступлення передбачено, що вартість прав вимоги за домовленістю сторін складає 165\~728,34 грн. (а.с. 11). Відповідно до п. 3.1. Договору відступлення, в день укладення та нотаріального посвідчення договору сторони засвідчують, що новий кредитор сплатив, а первинний кредитор отримав повну вартість прав вимоги, вказану у пункті 1.2. договору, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок первинного кредитора (а.с. 11). Матеріали справи містять також кредитний договір № 021/07-ФЛ/04 від 21.12.2007 року (а.с. 14-17), іпотечний договір № 021/07/01/04 від 21.12.2007 року, який було укладено між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] (а.с. 18-20). Позивачем [PERSON] зроблено розрахунок інфляційних збитків, 3% річних та пені за період невиконання основного зобов`язання, тобто з 23.06.2023 року по 07.02.2024 року, відповідно до якого інфляційні втрати складають 797,72 грн., 3% річних 3\~131,52 грн., та пені 381\~174,40 грн. До правовідносин, що виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми законодавства. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому суд враховує, що межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Згідно з вимогами ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відомостей про те, що такий договір був оспорений або визнаний у встановленому законом порядку недійсним, матеріали справи не містять. Враховуючи надані суду докази, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати кредитних коштів у розмірі 165\~728,34 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. У відповідності із ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із вимогами статті 599\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями ст.\~614\~ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.\~615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 629\~ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Згідно із ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості, натомість у заяві від 08.05.2024 року позовні вимоги визнав. Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд встановив, що визнання позову відповідачем в цій частині не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Враховуючи зазначені обставини та надані докази, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати кредитних коштів у розмірі 165\~728,34 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 797,72 грн., 3% річних у розмірі 3\~131,52 грн. та пені у розмірі 381\~174,40 грн., суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст.\~549\~ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За умовами ч. 2 ст.\~549\~ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до п. 6.1 кредитного договору № 021/07-ФЛ/04 від 21.12.2007 року за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (а.с. 16). Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» Указом Президента\~України «Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» №\~64/2022\~від 24.02.2022\~року в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Вказану обставину, суд визнає загальновідомою, а тому за приписами частини 3 статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування. Суд акцентує увагу, що законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Відповідно до п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за кредитними договорами змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Із розрахунку заборгованості, зробленого позивачем у позовній заяві, вбачається, що інфляційні втрати у розмірі 797,72 грн. нараховані в період з 01.07.2023 року по 31.12.2023 року, 3% річних у розмірі 3\~131,52 грн. за період з 23.06.2023 року по 07.02.2024 року, пеня у розмірі 381\~174,40 грн. за період з 23.06.2023 року по 07.02.2024 року, тобто, у період дії в Україні воєнного стану, Як було встановлено судом, відповідач у своїй заяві позовні вимоги визнав. Однак, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18 та підтримана 30 червня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20. Таким чином, суд не приймає визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення заборгованості за інфляційними втратами, 3% річних та пенею, оскільки таке визнання суперечить нормам закону. Згідно із вимогами ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, виходячи з вищенаведених норм законодавства, перевіривши на відповідність закону позовні вимоги в цій частині, враховуючи, що інфляційні втрати, 3% річних та пеня нараховані у період дії в Україні воєнного стану, слід дійти висновку, що в даному випадку відповідач звільнений від обов`язку сплати на користь позивача вказаної заборгованості, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно із ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 165\~728,34 грн. В іншій частині позову слід відмовити через її необґрунтованість. Крім того,\~позивачем було\~сплачено судовий\~збір у\~розмірі 5\~508,32\~грн.,\~який,\~з урахування\~часткового задоволення\~позову,\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~слід стягнути\~вимог із\~відповідача на\~користь позивача\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~у розмірі\~1\~657,28 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial