Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Заявник [PERSON] , через свого представника адвоката Тришак О.Г., звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із клопотанням про продовження строку дії рішення Тернопільського районного народного суду від 29 жовтня 1991 року про визнання [PERSON] , [INFO] недієздатним. В обґрунтування заяви заявник зазначає, що Рішенням Тернопільського районного народного суду від 29 жовтня 1991 року [PERSON] жителя с. Великі Гаї, Тернопільського району Тернопільської області визнано недієздатним. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2023 року у справі №607/9979/23, звільнено [PERSON] [INFO] , від повноважень опікуна недієздатного [PERSON] [INFO] . Призначено [PERSON] , [INFO] , опікуном недієздатного [PERSON] , [INFO] . Оскільки, [PERSON] був визнаний недієздатним рішенням суду від 29 жовтня 1991 року, строк дії якого не було визначено, така невизначеність може порушувати право [PERSON] на поновлення його дієздатності. На підставі викладеного просить заяву задовольнити. 11.03.2024 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представник заявника подану заяву підтримав, просив її задоволити. Представник заінтересованої особи будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського районного суду від 29 жовтня 1991 року у справі №2-275/1991 [PERSON] визнано недієздатним (не може розуміти значення своїх дій та керувати ними оскільки має ознаки вираженого розумового недорозвитку в формі олігофренії в степені імбецильності). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2023 року у справі №607/9979/23, звільнено [PERSON] [INFO] , від повноважень опікуна недієздатного [PERSON] [INFO] . Призначено [PERSON] , [INFO] , опікуном недієздатного [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.1\~ст.13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.12 ЦПК України\~та відповідно до ч.ч. 1,5 та 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2\~ст.78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, главою 2 розділу IV ЦПК України передбачено порядок розгляду судом справ про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. За змістом ч. 1, 6, 7 ст. 300 ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, яка діє на даний час) суд, ухвалюючи рішення про визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй опікуна. Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. На час прийняття рішення Тернопільського районного суду від 29 жовтня 1991 року про визнання [PERSON] , недієздатним, не існувало норми закону про термін дії такого рішення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Слід зазначити, що хоча наразі і діє новий порядок розгляду заяв про визнання фізичної особи недієздатною, який передбачає строковість дії судового рішення та необхідність періодичного продовження такого строку, рішення Тернопільського районного суду від 29 жовтня 1991 року, яким [PERSON] визнано недієздатним, постановлене до внесення відповідних законодавчих змін, а відтак строк дії даного рішення жодними строками не обмежений. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відтак за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Отже, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. За таких підстав Суд приходить до переконання, що дія рішення Тернопільського районного суду від 29.10.1991 у справі № 607/2-275/1991 не обмежена жодним строком, таке рішення є чинним та відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. З урахуванням викладеного, зважаючи, що рішенням Тернопільського районного суду від 29.10.1991 у справі № 607/2-275/1991 не встановлено строк його дії, положення ч. 7 ст. 300 ЦПК України не розповсюджуються на правовідносини, що виникли унаслідок постановлення такого рішення. За таких обставин, заява про визначення строку дії рішення суду задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed