Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

У липні 2023 року представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, відповідно до якого заявлено наступні позовні вимоги: - скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, індексний номер: 47107774 від 29.05.2019 року, згідно з яким 27.05.2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31774228 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; - скасувати запис про право власності № 31774228 на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; - скасувати запис про право власності № 32780976 на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за [PERSON] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1840752080000; Звернення до суду мотивовано тим, що 09.07.2007р. між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №028/25-253, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 62 000,00 доларів США строком до 30.06.2017р. включно. В якості забезпечення виконання кредитного зобов`язання, між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №028/15-340, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 33,40 кв.м., що належить позивачу на праві власності. Надалі, 27.05.2019р. державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою Валерієм Миколайовичем було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» та в подальшому останнім, було здійснено відчуження вказаної квартири на користь відповідача [PERSON] . Позивач переконана, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» була проведена без достатніх на те правових підстав, оскільки звернення стягнення на квартиру в позасудовому порядку відбулося з порушенням вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», які були чинні на день укладення договору іпотеки. Крім того, позивач не отримувала повідомлення/вимогу про усунення порушень виконання умов кредитного договору із відповідним застереженням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, також на момент вчинення реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» не було проведено оцінки квартири, оскільки оцінка не зазначена в переліку підстав виникнення права власності, що прослідковується з інформаційної довідки №180971272 від 13.09.2019р. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 03.08.2023р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.10.2023р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] заперечуючи щодо задоволення вимог позивача, зауважив щодо безпідставності посилання на ту обставину, що відповідне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач не отримувала, оскільки в даному випадку іпотекодержатель у відповідності до вимог закону та договору здійснив заходи щодо повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджено відповідними доказами надсилання. Безпідставним також є посилання позивача щодо відсутності доказів проведення оцінки нерухомого майна, оскільки відповідне твердження було спростовано під час судового розгляду цивільної справи №761/5069/22. Також вбачає хибними посилання на редакцію ст.37 ЗУ «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006р., а саме на те, що відповідна норма закону передбачала перехід права власності лише за окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки відповідне зазначення у договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідний правовий висновок неодноразово висловлено у багатьох постановах Верховного Суду (справа №711/3285/19, №607/8488/18, №607/11516/18). 23.10.2023р. до суду надійшли письмові пояснення по справі від відповідача АТ «Сенс Банк». Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. В свою чергу, ЦПК України взагалі не містить такого поняття як письмові пояснення сторони по справі, адже відповідач має викласти свою позицію у відзиві на позовну заяву. В даному випадку, суд вбачає підстави для залишення без розгляду наданих відповідачем письмових пояснень, адже в такий спосіб відповідач, пропустивши процесуальний строк надання відзиву на позов, намагається надати суду заперечення щодо позову та документи на їх обґрунтування. При цьому, суд, в порядку ч. 5 ст. 174 ЦПК України не надавав відповідачу дозволу на подання пояснень щодо окремих питань. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду у справі №761/16124/15-ц. Відповідно до ч.ч.3, 8 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. В даному випадку, письмові пояснення не містять жодного обґрунтування щодо неможливості подання відповідних доказів разом із відзивом, а тому докази, які містяться у додатках до письмових пояснень (а/с 21- 46, том.2), суд не приймає до розгляду на підставі ч.8 ст.83 ЦПК України. 31.10.2023р. до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про одночасну компенсацію добросовісному набувачу у разі постановлення рішення на користь позивача. Ухвалою суду від 13.10.2023р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті, а також витребувано у [PERSON] оригінали документів, які були долучені як додатки до відзиву по даній справі (копія іпотечного договору №028/15-340 від 09.07.2007 року; вкладення у лист на ім?я [PERSON] на адресу [ADDRESS] ; вкладення у лист на ім?я [PERSON] на адресу [ADDRESS] ; списку відправки цінної кореспонденції №170; списку №9737; вкладення у лист на ім?я [PERSON] на адресу [ADDRESS] ; вкладення у лист на ім?я [PERSON] на адресу [ADDRESS] ; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки), оригінали документів, які підтверджують законність переходу до останньої всіх вищевказаних додатків, що були долучені до відзиву по даній справі, для огляду в судовому засіданні. Вказані оригінали документів не оглядалися судом, оскільки представник [PERSON] підтвердив їх відсутність у розпорядженні його довірительки, а тому відповідні копії документів, суд не бере до уваги на підставі ч.1 ст.78 ЦПК України. Ухвалою суду від 13.02.2024р. відмовлено у задоволенні вимог клопотання представника позивача щодо повернення до стадії підготовчого провадження, за ініціативою суду залучено до участі у справі третю особу [PERSON] , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшло клопотання щодо проведення судового засідання за його відсутності. Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Треті особи у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомленні про судове засідання належним чином у спосіб передбаченим ЦПК України, заяв про відкладення судового засідання не направляли до суду. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків та встановив наступне. З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач АТ "Сенс Банк" є правоноступником АТ "АЛЬФА-БАНК", який в свою чергу є правонаступником АТ "Укрсоцбанк". 09.07.2007р. між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №028/15-340 в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору №028/25-253 укладеного між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», предметом якого є нерухоме майно - однокімнатна квартира [ADDRESS] . Надалі, іпотекодержателем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47107774 від 29.05.2019р., відповідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Відповідно до інформаційної довідки за №182876560 від 30.09.2019р., приватним нотаріусом Київського МНО Іващенко Н.В., прийнято рішення, індексний номер 48197877 від 12.08.2019р., відповідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, серії та номеру 268, виданого 12.08.2019р. При цьому, з інформаційної довідки №356080211 від 27.11.2023р. вбачається, що 30.10.2023р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, яким передано в іпотеку однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Предметом судового розгляду є захист майнових прав позивача на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , на яку, за переконанням ініціатора позову, було безпідставно звернуто стягнення за іпотечним договором, оскільки між сторонами правочину не було укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також за відсутності належного повідомлення іпотекодавця про усунення порушень, не проведення оцінки предмета іпотеки. З матеріалів справи вбачається, що позивач, з метою повернення у власність спірної квартири звертається до суду втретє. Так, у цивільній справі №761/36592/19 судом було відмовлено у задоволенні позову, оскільки позивачем було визначено неналежний склад учасників справи. У цивільній справі №761/5069/22 суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки права останньої мають бути захищені лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч.1 ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020р. у справі №757/13243/17: "....... за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій про те, що неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.....". З викладеного слідує, що не є підставою для ініціювання судового розгляду щодо повернення у власність іпотекодавця відчуженого предмету іпотеки за відсутності повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки. Під час судового розгляду цивільної справи №761/5069/22 судом встановлено: ".... адреса, на яку направлялося поштове відправлення з вмістом повідомлення, а також адреса позивача, яка зазначена у договорі іпотеки є відмінною, при цьому у суду відсутні докази того, що позивач повідомила іпотекодержателя про зміну свого місця проживання, а тому в даному випадку, судом не встановлено належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Стосовно посилання представника позивача на відсутність оцінки квартири на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, то в даному випадку, представник відповідача2 спростував відповідне твердження позивача, долучивши до відзиву відповідні докази (висновок про вартість майна від 11.05.2019р.), а тому в даному випадку відповідне обґрунтування відхиляється судом, як безпідставне.". Суд, враховує, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Перевіряючи правомірність здійснення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки, суд у цій справі зауважує, що станом на день укладення іпотечного договору положеннями ст.36 Закону України «Про іпотеку» було визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. В укладеному договорі іпотеки порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізації предмета іпотеки обумовлено розділом 4 договору. Відповідно пункту 4.2 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Підпунктом 4.5.3. пункту 4.5 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в одним із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Станом на час укладення договору іпотеки від 09.07.2007р. частина перша ст. 37 Закону України «Про іпотеку» діяла в наступній редакції: договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. У пункті 61 Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1)копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Зі змісту інформаційної довідки, яка міститься в матеріалах справи за №177127708 від 12.08.2019р. вбачається, що підставою виникнення права власності на вказану квартиру у ПАТ "Укрсоцбанк" є іпотечний договір, серія та номер: 2526, виданий: 09.07.2007, видавник: приватний нотаріус Київського МНО Онищенко В.С.; серія та номер: БН, видавник: Акціонерне товариство "Укрсоцбанк". У постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 310/2400/18, провадження № 61-21539св19, від 07 грудня 2022 року у справі № 522/18222/19, провадження № 61-6444св22, від 26.04.2023 року у справі №761/30876/19 викладена правова позиція про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу, укладаючи договір іпотеки від 09.07.2007 року позивач надала згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, саме в редакції статті 37 Закону України "Про іпотеку" станом на день укладення іпотечного договору, тобто за письмовим договором про задоволення вимог іпотекодержателя та відповідно мала правомірне очікування, що іпотекодержатель в позасудовому порядку, у випадку неналежного виконання умов кредитного договору з боку позичальника буде мати можливість звернути стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог кредитора, а не в будь-який інший можливий спосіб. Суд зауважує, що зі змісту договору іпотеки вбачається відсутність у ньому відповідного іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принагідно зауважити, що у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва справа №761/5069/22 від 24.05.2023 року, яке не було оскаржено та набрало законної сили зазначено, що при з`ясуванні всіх обставин спірних правовідносин, судом було встановлено порушення іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий порядок, зокрема, за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав передачу останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Так, судове рішення у справі № 761/5069/22 набуло статусу остаточного рішення, а тому перегляд встановлених рішенням обставин суперечило б принципу правової визначеності (res judicata), що в свою чергу є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, перегляд встановлених рішенням обставин суперечить принципу справедливості судового розгляду, а також нівелює висновки суду, що не відповідає меті та засадам цивільного судочинства. Принагідно зауважити, що представник відповідача [PERSON] не погоджуючись з відповідними висновками суду у справі №761/5069/22, фактично в цій справі ініціює повторний перегляд висновків суду та обставин спірних правовідносин, що є недопустимим, оскільки процесуальним законом чітко передбачено апеляційний порядок оскарження судового рішення першої інстанції. Судова практика, наведена у відзиві на позовну заяву, на переконання суду, не є релевантною, оскільки фактичні обставини даної справи та у справах, наведених у відзиві, є різними. Крім того, суд не знаходить підстав для винесення окремої ухвали в порядку ч.11 ст.262 ЦПК України, оскільки в результаті розгляду даної справи доводи представника [PERSON] про те, що в діях позивача та позичальника наявні ознаки шахрайства, в особливо великому розмірі не було підтверджено, а тому відповідне твердження представника відповідача є голослівним та не може бути прийнято судом до уваги. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі № 334/7442/19). Отже, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 200/7407/19. У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 205/6645/19 викладено висновок, що, враховуючи те, що належним способом захисту порушеного права власності позивача в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову, позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 372/128/17, від 15 листопада 2023 року у справі № 363/848/17 зазначено, що реалізація права на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Зазначена судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи, а тому враховується судом, з огляду на неодноразове відчуження спірної квартири та перебування у володінні відповідача [PERSON] , з якою позивач не укладала відповідних правочинів. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1840752080000. Суд зауважує, що внаслідок такого витребування у добросовісного набувача не порушуються гарантії, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і на нього не покладається індивідуальний і надмірний тягар, оскільки згідно із законодавством він має засоби юридичного захисту свого цивільного права, зокрема, відповідно до частини першої статті 661 ЦК України покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Відповідно до статті 141 ЦПК України відповідачі (кожний окремо) мають компенсувати державі судовий збір в розмірі 6 710 грн.

Outcome: partial