Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

18.12.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить позбавити її батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , посилаючись на наступні обставини. Починаючи з липня 2006 року вони з відповідачкою почали проживати як сім`я у будинку його матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Починаючи з дня народження доньки, мама періодично залишала її і проживала в інших містах, де саме не розповідала. Відсутність тривала від декількох тижнів до декількох місяців. З вересня 2011 року відповідачка переїхала проживати до іншого чоловіка. Зазначає, що з двох з половиною років донька відвідувала дитячий садок « Сонечко », мама жодного разу не відвідувала дитячий садок, не брала участі у батьківських зборах, не підготувала дитину на жодне свято. Вихованням доньки займався він та його мама [PERSON] , яка допомагає йому і до цих пір. У квітні 2015 році вони з відповідачкою вчинили спробу відновити сім`ю та стали проживати разом. А в лютому 2017 року нічого не пояснивши, відповідачка виїхала у невідомому напрямку, забравши свої особисті речі. На даний час її місцезнаходження не відомо. З того часу, донька позбавлена материнського тепла, уваги та виховання, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не проявляє до неї ніякої уваги, не цікавиться її зростанням та розвитком, без поважних причин. Вказує про те, що [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та понад шість років не проживає разом з донькою, не виховує її, не навчає, не лікує, не доглядає, не готує до самостійного життя, не надає будь-яких видів допомоги. Контакту із закладом освіти не підтримує, життям та успішністю доньки не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, що є свідомим ухиленням відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому, вважає, що в діях відповідачки вбачається свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повної байдужості до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати як свідомо обрану нею винну поведінки у формі бездіяльності, внаслідок якої вона повністю самоусунулася від виконання таких обов`язків, покладених на неї законом та нормами суспільної моралі. Ухвалою суду від 21.12.2023 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 22.01.2024 року (а.с.17-18). 19.02.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2024 року (а.с.42-43). Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що з відповідачкою [PERSON] в шлюбі не перебував, починаючи з 2006 року вони проживали разом як сім`я в будинку його матері за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народилась донька [PERSON] 2011 році відповідачка переїхали проживати до іншого чоловіка. З 2015 по 2017 рік вони знову проживали разом. У лютому 2017 року відповідачка виїхала у невідомому напрямку, на даний час її місцезнаходження йому невідомо. Донька залишилась проживати разом з ним та його матір`ю. Відповідачка раз на півроку зустрічалась з дитиною, останній раз вони бачились восени 2023 року, інколи телефонує їй. Однак вона не надає будь-якої допомоги, не вітає дочку з днем народження, не бере участі в її житті, не приходить до школи, де навчається [PERSON] . З 2017 року по 2023 рік він періодично їздив у Польщу на заробітки, в цей час дочка проживала з бабусею, його матір`ю. При цьому він не втрачав зв`язку з дочкою, завжди телефонував їй. Просив позов задовольнити. Представник позивача адвокат Щербак Т.О. в судовому засіданні підтримувала заявлені вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові, просила їх задовольнити. В подальшому позивач та представник позивача надали заяву про розгляд справи в їх відсутність (а.с. 64). Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася і не повідомила суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без її участі чи відзиву на позов не надала. Згідно з інформації, наданої виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради, відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Повідомлення же про вручення поштових відправлень про отримання судових повісток про виклик до суду [PERSON] в судові засідання повернулися у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 24-25, 30-31, 60-61), тобто [PERSON] відсутня за адресою місця реєстрації. Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суд іншої адреси. Про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 10:00 год. 19 березня 2024 року, відповідачка повідомлена належним чином (а.с. 50). Представник третьої особи - служби у справах дітей Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області Касяненко О.І. в судовому засіданні пояснила, що у вересні 2023 року до служби у справах дітей Новосанжарської селищної ради зверталися батьки неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] та [PERSON] разом з дочкою, щоб службою у справах дітей було прийнято рішення про позбавлення батьківських прав матері. [PERSON] пояснив, що йому необхідно їхати на роботу за межі України, при цьому він має намір забрати дитину з собою та влаштувати її на навчання за кордоном. Йому у присутності доньки та її матері надано роз`яснення щодо причин та процедури позбавлення батьків батьківських прав та наголошено, що оскільки [PERSON] , яка на момент візиту досягла 14-річного віку, є неповнолітньою дитиною, то вона самостійно може вирішувати, з ким із батьків буде проживати; про те, що вона має право обирати навчальний заклад, в якому буде навчатися. Батько запевнив, що спору щодо визначення місця поживання доньки немає. [PERSON] підтримувала позицію [PERSON] про можливе позбавлення її батьківських прав, за умови, що це дійсно буде в інтересах дитини. Заявляла, що коли донька матиме бажання виїхати разом з батьком за межі країни, то вона, як мати, надасть свою нотаріально посвідчену згоду для такого виїзду. Пояснила, що з донькою спілкується, здебільшого по телефону, та надає посильну допомогу в її утриманні, вітає зі святами та днями народження. Щодо місця проживання доньки - вона не заперечувала, щоб дівчинка проживала з батьком, оскільки в неї немає власного житла та офіційного заробітку. Дитину свою вона любить, тому завжди вважала, що проживання з батьком і бабусею буде для доньки кращим. При бесіді з батьками присутньою була дівчинка. Проте вона байдуже сприймала підняті батьком питання про позбавлення матері батьківських прав та виїзд за кордон. Батькам у присутності дівчинки було наголошено на належному виконанні обома батьками своїх обов`язків та рекомендовано не маніпулювати у вирішенні особистих питань правами та почуттями дитини. Спірні питання щодо виховання і утримання [PERSON] її батьками органом опіки та піклування та службою у справах дітей Новосанжарської селищної ради не розглядалися. Повідомлення про невиконання [PERSON] батьківських обов`язків не надходили, підстав для позбавлення її батьківських прав в службі у справах дітей не було, а позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на особу. Щодо матері [PERSON] - [PERSON] ними встановлено, що вона зареєстрована в [ADDRESS] , однак в 2023 році вона одружилась та виїхала в іншу область. Вона заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Зі слів [PERSON] [PERSON] та [PERSON] просили її не заперечувати проти позбавлення її батьківських прав відносно дочки. Їм це потрібно для виїзду за кордон з батьком для роботи та навчання. Щодо її способи життя та порушення громадського порядку, будь-яких даних вони не мають. Також зазначила, що мати в житті [PERSON] присутня, вони спілкуються засобами телефонного зв`язку, зустрічаються. Хоча таке спілкування є нечастим та матеріальну допомогу надає недостатньо. Дійсно [PERSON] проживає з батьком, догляд за нею здійснює бабуся, мати [PERSON] . Зазначає, що служба у справах дітей Новосанжарської селищної ради не вбачає підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В подальшому надала заяву про розгляд справи в її відсутність (а.с.66). Представник третьої особи - органу опіки та піклування Новосанжарської селищної ради Полтавського району Кондратюк Т.П. Полтавської області в судовому засіданні пояснила, що сторони не звертались до органу опіки та піклування та питання про доцільність чи недоцільність позбавлення відповідачку батьківських прав щодо її дочки, ними не розглядалось. В подальшому надала заяву про розгляд справи в її відсутність (а.с. 65). Ухвалою суду встановлено заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення у вступному слові позивача, представника позивача, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами ст.150, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про стан їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків. Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і гуртуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовного її неповнолітньої дочки [PERSON] , [PERSON] посилався на те, що відповідачка ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Така правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7) батьками [PERSON] , [INFO] є позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Згідно з даними Витягу з реєстру територіальної громади (а.с.9) та виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради від 28.09.2023 року №629 (а.с.10) [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] разом з [PERSON] (а.с.10). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за вказаною адресою проживає без реєстрації [PERSON] , донька [PERSON] , мати [PERSON] . На момент обстеження заявник проживає без реєстрації за вказаною адресою, має доньку, не працює (а.с.11). Таким чином встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] . Відповідачка [PERSON] проживає окремо від дочки, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з характеристикою Новосанжарського ліцею Новосанжарської селищної ради Полтавської області (а.с.12), [PERSON] , 2008 року народження, є ученицею 9-В класу, при цьому проживає з бабусею [PERSON] , яка приділяє належну увагу вихованню дівчини. Систематично цікавиться її успішністю та поведінкою, відвідує батьківські збори. Батько [PERSON] перебував за кордоном із січня 2022 до вересня 2023 року. Мати [PERSON] проживає окремо від доньки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач [PERSON] є його другом та кумом. В 2006 році [PERSON] познайомився з [PERSON] , вони разом проживали та мають спільну дитину - дочку [PERSON] . Декілька раз вони припиняли спільне проживання, а потім поновлювали. Остаточне припинили жити разом в 2017 році. Дочка залишились проживати з [PERSON] та його матір`ю, а відповідачка до них не приходить. Чи спілкується [PERSON] з матір`ю засобами телефонного зв`язку, йому невідомо. Хоча [PERSON] говорила його дочці, що вона не спілкуються з матір`ю. [PERSON] дружить з його дочкою та він знає, що її мати не виконує свої батьківські обов`язки та не приймає участь в її вихованні. [PERSON] , яка є матір`ю позивачки та бабусею [PERSON] , в судовому засіданні показала, що її син [PERSON] та [PERSON] з 2006 року стали проживати разом в її будинку по [ADDRESS] . В 2008 році у них народилась дочка [PERSON] . [PERSON] почала уходити з родини, вона зникала на деякий час, а потім поверталась. Остаточно [PERSON] ушла з родини 4-5 років тому. [PERSON] завжди проживала з нею, [PERSON] . З 2014 року [PERSON] їздив в Польщу на заробітки. [PERSON] рідко телефонує дочці, раз на 2-3 місяці, приходить один раз на півроку, не забирає до себе, матеріально не допомагає, зі святами не вітає, в школу, де начається [PERSON] не приходить, її успіхами не цікавиться. Лише один раз вона була на батьківських зборах близько 4 років тому. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Надані відповідачем докази доводять, шо відповідачка проживає окремо від дочки [PERSON] , що дитина проживає разом з батьком - позивачем у справі та бабусею, однак такі докази не підтверджують, що відповідачка не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, досліджені судом докази свідчать про те, що [PERSON] підтримує відносини з дочкою, присутня в її житті, вони спілкуються засобами телефонного зв`язку, іноді відповідачка відвідує дитину за місцем її проживання. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] телефонує дочці, раз на 2-3 місяці, приходить до неї орієнтовно один раз на півроку, що також підтвердив в судовому засіданні й позивач. Що спростовує доводи позивача про те, що відповідачка втратила родинний зв`язок з дочкою та самоусунулись від її виховання. Показання свідка [PERSON] , який є другом та кумом позивача [PERSON] , про те що [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки та не приймає участь в її вихованні, суд до уваги не приймає, оскільки в силу своїх відносин із сторонами у справі, він не може володіти повною, об`єктивною та всебічною інформацією щодо участі відповідача у вихованні дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 19.04.2024 року, виконавчий комітет Новосанжарської селищної ради, як орган опіки та піклування, не вбачає підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , виходячи з того, що у вересні 2023 року до служби у справах дітей Новосанжарської селищної ради зверталися батьки - [PERSON] та [PERSON] разом з донькою - [PERSON] , для прийняття службою у справах дітей рішення про позбавлення батьківських прав матері. [PERSON] пояснив про необхідність для нього виїзду на роботу за межі країни, при цьому він має намір забрати дитину з собою та влаштувати її на навчання за кордоном. [PERSON] пояснила, що з донькою спілкується, здебільшого по телефону, та надає посильну допомогу в її утриманні, вітає зі святами та днями народження. Щодо місця проживання доньки - вона не заперечувала, щоб дівчинка проживала з батьком, оскільки в неї немає власного житла та офіційного заробітку. Дитину свою вона любить, тому завжди вважала, що проживання з батьком і бабусею буде для доньки кращим. Інші спірні питання щодо виховання і утримання батьками доньки - [PERSON] органом опіки та піклування та службою у справах дітей Новосанжарської селищної ради не розглядалися. Повідомлення про невиконання [PERSON] батьківських обов`язків не надходили, підстав для позбавлення її батьківських прав в службі у справах дітей не було, а позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на особу (а.с.62-63). Судом вживались заходи для того, щоб у судовому засіданні була заслухана думка неповнолітньої [PERSON] , однак, остання в судове засідання не з`явилась та представник позивача в заяві від 22.04.2024 зазначив про те, що вона в судове засідання не з`явиться (а.с.64). Доводи позивача про те, що відповідачка [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та понад шість років не проживає разом з донькою, з підтвердженням того, що відповідачка відвідує дитину, спілкується з нею, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю своїми обов`язками. Інші же доводи позивача про те, що відповідачка не виховує дочку, не навчає її, не лікує, не доглядає, не готує до самостійного життя, не надає будь-яких видів допомоги, контакту із закладом освіти не підтримує, життям та успішністю доньки не цікавиться, з вчителями не спілкується, щоб свідчило про те що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, її винної поведінки та свідомим нехтуванням нею своїми обов`язками, позивачем не доведені належними, допустими та достатніми доказами. Разом з тим поведінка відповідачки, яка приділяє дитині недостатньо часу та уваги, не проявляє достатньої наполегливості та ініціативи у зустрічах з дочкою та спілкуванні з нею, не може в повній мірі відповідати інтересам дитини, разом з тим не може бути й підставою позбавлення її батьківських прав, що є крайнім заходом впливу, оскільки відсутні докази її винної поведінки та свідомого ухилення чи нехтування батьківськими обов`язками. Через що суд вважає, що [PERSON] слід попередити про необхідність зміни свого ставлення до виховання дочки [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її дочки [PERSON] , 2008 року народження слід відмовити. Згідно норм статті 264 ЦПК України, до кола питань, які суд вирішує під час ухвалення рішення, віднесено, зокрема, розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: dismissed