Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

11 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, визначивши третьою особою Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, із вимогами про зобов`язання провести приватизацію (а. с. 2-7). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 04 жовтня 1984 року та по теперішній час зареєстрований та фактично проживає у квартирі [ADDRESS] на підставі обмінного ордеру № 3825 від 21 вересня 1984 року, виданого відповідно до рішення комісії по обміну житлової площі Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 12 вересня 1984 року. Вказує, що зазначений будинок перебуває на балансі КП «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської обласної ради та належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Стверджує, що з метою реалізації свого права на приватизацію вказаної квартири він, через свого представника, звернувся до відділу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради і надав оформлену заяву на приватизацію спірної квартири [ADDRESS] . За результатами розгляду вказаної заяви Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради листом № 3/16-6137 від 12 липня 2023 року йому було відмовлено у приватизації житла у зв`язку з ненаданням необхідних документів у повному обсязі. Вважає, що відмова у здійсненні приватизації займаної ним квартири є такою, що суперечить чинному законодавству та порушує його законні права й інтереси. Тому прохає суд зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради провести приватизацію 47/100 квартири [ADDRESS] на його ім`я, на підставі заяви на приватизацію завірену приватним нотаріусом, при наявних в пакеті документів, без надання ордеру та довідки обслуговуючого підприємства, з урахуванням здійсненої оплати вартості послуг з оформлення документів на право власності на квартиру. Ухвалою суду від 16 жовтня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 29 листопада 2023 року (а. с. 51), копія якої надіслана учасникам справи 16 жовтня 2023 року за вихідним № 33496/23-вих/2/204/4056/23 (а. с. 52). 31 січня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці відповідача (а. с. 61-65), які по суті є відзивом на позовну заяву, в яких вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтуваннях зазначає, що листом від 12 липня 2023 року № 3/16-6137 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради було відмовлено позивачу у наданні адміністративної послуги через ненадання необхідних документів у повному обсязі, зокрема: заява на приватизацію оформлена неналежним чином в частині зазначення форми власності та не засвідчена належним підприємством, що обслуговує будинок; відсутня довідка підприємства, що обслуговує будинок, про всіх наймачів цією комунальною квартирою із зазначенням площ займаних ним приміщень; в довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 4224 від 08 червня 2023 року не зазначено, що вищезазначена квартира комунальна; копія ордеру № 3825 від 21 вересня 1984 року не засвідчена належним чином. Вказує, що орган приватизації вказаним листом повідомив відповідачеві лише про те, що заява на приватизацію не може бути розглянута, оскільки він не надав всі необхідні документи в повному обсязі. Стверджує, що вказана відповідь департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради була спрямована на те, що у разі усунення недоліків, які зазначені в даному листі, позивач не обмежений в своєму праві звернутися до органу приватизації ще раз. Разом з цим, стверджує, що позивачеві не було відмовлено в приватизації квартири [ADDRESS] . Вважає, що право позивача на приватизацію, яке гарантовано державою, не було жодним чином порушено, не визнано або обмежене в реалізації департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Тому прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 28 лютого 2024 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на письмові пояснення відповідача (а. с. 79-81), в якій він з доводами відповідача не погоджується, з огляду на наступне. Так, в обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що відповідач акцентує увагу на тому, що при повторному зверненні з необхідним переліком документів, приватизацію квартири буде здійснено, про що зазначено у листі-відповіді від 12 липня 2023 року № 3/16-6137. При цьому, залишає поза увагою, що у разі необхідності, можливо вирішити питання у судовому порядку, чим власне позивач і скористався. Вказує, що у матеріалах справи знаходиться достатньо доказів про неможливість виконання вимог, на які посилається відповідач, а також те, що відсутність деяких з них не впливає принципово на здійснення приватизації. Стверджує, що будинок [ADDRESS] не обслуговується жодним комунальним підприємством житлового господарства м. Дніпра, про що відповідачу достеменно відомо, а тому позивач позбавлений можливості засвідчити заяву на приватизацію керівником обслуговуючого підприємства по обслуговуванню будинку. Тому прохає суд позов задовольнити. Протокольною ухвалою суду від 18 березня 2024 року у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. (а. с. 95-98). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив. У судовому засідання представниця відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту письмових пояснень. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 101), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін та покази свідка, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 04 жовтня 1984 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади № 2023/001831340 від 01 березня 2023 року (а. с. 9). З довідок № № 4124 та 5388 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08 червня 2023 року та відповідно від 25 липня 2023 року (а. с. 23, 24) вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та його склад сім`ї становить одна особа. Так, з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 грудня 2008 року серії [NUMBER] (а. с. 15) вбачається, що 47/100 частин квартири № 11 : поз. 7, 8, 9 , житловою площею 40,5 кв. м, загальною площею 76,8 кв. м, житлового будинку літ. Г-1 - є комунальною власністю Територіальної громади міста, в особі ДМР. З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР № 2143 від 10 березня 2023 року (а. с. 16) вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності на частину квартири № 11 за [PERSON] . Разом з цим, зазначено, що право власності на 53/100 частини квартири зареєстровано за фізичною особою. Житловий будинок літ. Г-і по [ADDRESS] , в якій увійшло 47/100 частини квартири № 11 , зареєстрований за Красногвардійським РКГ на підставі рішення виконкому Красногвардійської райради № 706 від 16 серпня 1960 року, про що видано реєстраційне посвідчення 01 грудня 1961 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 10 за реєстровим № 73. Крім того, зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] міститься свідоцтво про право комунальної власності на 47/100 частини квартири № 11 за Територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 жовтня 2008 року № 3277, але реєстрація в КП «ДМБТІ» ДМР не проводилася. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 328840927 від 11 квітня 2023 року (а. с. 17), 53/100 частини квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності, на підставі договору купівлі-продажу 53/100 часток житлової квартири посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Михайлець К.О. за реєстровим № 869 від 07 червня 2021 року, належить [PERSON] (а. с. 17). При цьому, з копії ордеру по обміну житлової площі № 3895 від 21 вересня 1984 року (а. с. 25) вбачається, що пред`явник цього ордеру [PERSON] має право на вселення протягом 10 днів до будинку [ADDRESS] ) у дві кімнати, площею 19.3 кв. м. Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача, в якій мешкають 2 наймачів, та займані ними приміщення у кв. [ADDRESS] (а. с. 18), позивач займає дві житлові кімнати площею 19,3 кв.м та одну (іншу) площею 12,5 кв. м, а [PERSON] - дві житлових кімнати площею 21,1 кв. м та 3 (інші) площею 15,1 кв. м; у спільному користуванні наймачів перебуває 8,7 кв. м. З відповіді Департаменту житлового господарства ДМР № 3/16-6137 від 12 липня 2023 року (а. с. 12) вбачається, що за результатами розгляду заяви позивача про приватизацію квартири [ADDRESS] було встановлено, що заявником надано документи, які не відповідають вимогам. Так, зокрема, вказано, що: заява на приватизацію оформлена неналежним чином в частині зазначення форми власності та не засвідчена належним підприємством, що обслуговує будинок; відсутня довідка з підприємства, що обслуговує будинок, про всіх наймачів цією комунальною квартирою із зазначенням площ займаних ними приміщень; в довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 4224 від 08 червня 2023 року не зазначено, що вищезазначена квартира комунальна; копія ордеру № 3825 від 21 вересня 1984 року не засвідчена належним чином. Також зазначено, що у наданні адміністративної послуги заявнику відмовлено з тих підстав, що ним не надані необхідні документи в повному обсязі. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що до неї звернувся позивач з проханням оформити йому приватизацію квартири, на що він надав їй відповідну довіреність, і вона почала збирати документи. Вказала, що вона оплачувала приватизацію та неодноразово зверталася до відділу приватизації за консультацією. Натомість, там їй повідомили, що буде відмова, а тому їй краще звернутися до суду. Разом з цим, зазначила, що з повною заявою до відповідача не зверталися, бо позивач надав їй копію ордеру, з яким вона пішла до архіву для засвідчення, однак там їй повідомили, що оригіналу такого ордеру у них не має, а відтак усунути недоліки вони не можуть. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Так, позивач прохає суд зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради провести приватизацію 47/100 квартири [ADDRESS] на його ім`я, на підставі заяви на приватизацію завірену приватним нотаріусом, при наявних в пакеті документів, без надання ордеру та довідки обслуговуючого підприємства, з урахуванням здійсненої оплати вартості послуг з оформлення документів на право власності на квартиру. Згідно пункту 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Як слідує зі змісту Рекомендації № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень. Так, Верховний Суд у своїх постановах від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц та від 30 вересня 2020 року № 754/6918/18 вказав на те, що вірним способом захисту прав позивача у разі порушення його права на приватизаціє є визнання неправомірною такої відмови та зобов`язання вчинити дії направленні на приватизацію спірної квартири. Натомість, позивач відповідь відповідача від 12 липня 2023 року № 3/16-6137, якою йому було відмовлено у наданні адміністративної послуги у судовому порядку не оскаржує, неправомірною не визнає, зобов`язати відповідача вчинити дії, направлені на приватизацію спірної квартири, не прохає, а прохає суд зобов`язати останнього провести на його ім`я приватизацію 47/100 частки квартири [ADDRESS] , на підставі заяви на приватизацію завірену приватним нотаріусом, при наявних в пакеті документів, без надання ордеру та довідки обслуговуючого підприємства, з урахуванням здійсненої оплати вартості послуг з оформлення документів на право власності на квартиру, що є неналежним способом захисту. Крім того, суд зазначає, що приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Так, питання щодо приватизації державного житлового фонду урегульовано Законом України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Приписами ст. 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до вимог ч. ч. 1- 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Нормами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства, права. Право громадян на приватизацію житла та перелік умов, за яких здійснюється приватизація житла, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а нормативні акти, що видає Міністерство з питань житлово-комунального господарства України, не мають сили закону і не можуть суперечити закону. Відповідно до вимог п. 1.7 Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, яке затверджено рішенням міської ради від 21 грудня 2016 року № 33/17 (в редакції рішення міської ради від 21 червня 2023 року № 54/38), департамент є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади. Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 вказаного Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Так, зокрема, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о «Консультаційний висновок спеціаліста» з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз. За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Форму журналу реєстрації заяв та прийнятих документів наведено у додатку 3. Статтею ст. 278 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла в період видачі ордеру) надання жилих приміщень у будинках місцевих Рад депутатів трудящих провадиться виконавчим комітетом місцевої Ради за участю представників громадських організацій. В будинках державних, кооперативних і громадських організацій надання жилих приміщень провадиться за спільним рішенням адміністрації і фабричного, заводського, місцевого комітету професійної спілки, затвердженим виконавчим комітетом Ради депутатів трудящих, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, за спільним рішенням адміністрації і фабричного, заводського, місцевого комітету професійної спілки з наступним повідомленням виконавчого комітету Ради депутатів трудящих про надання жилих приміщень для заселення. На підставі рішення про надання в найом жилого приміщення виконавчий комітет місцевої Ради депутатів трудящих видає громадянинові ордер на зайняття жилого приміщення. Згідно з вимогами ст. 281 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла в період видачі ордеру) управління будинком зобов`язане укласти з громадянином, на ім`я якого виданий ордер (стаття 278 цього Кодексу), письмовий договір найму зазначеного в ордер і жилого приміщення строком до п`яти років. У договорі визначаються права і обов`язки сторін. Законодавство України не покладає обов`язок щодо зберігання ордеру на громадянина (наймача) квартири. Ордер є документом з обмеженим строком дії (у даному випадку 10 днів), який лише дає право на вселення у квартиру. Згідно з вимогами ч. ч. 10, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. Так, зокрема, до них відноситься: відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Аналогічний висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного суду від 20 червня 2018 року в справі №2018858/16-ц, №14-165цс18. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що листом відповідача від 12 липня 2023 року № 3/16-6137 позивачу було відмовлено у наданні адміністративної послуги через невідповідність наданого пакету документів вимогам п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зокрема: заява на приватизацію оформлена неналежним чином в частині зазначення форми власності та не засвідчена належним підприємством, що обслуговує будинок; відсутня довідка з підприємства, що обслуговує будинок, про всіх наймачів цією комунальною квартирою із зазначенням площ займаних ними приміщень; в довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 4224 від 08 червня 2023 року не зазначено, що вищезазначена квартира комунальна; копія ордеру № 3825 від 21 вересня 1984 року не засвідчена належним чином, а не відмовлено у приватизації 47/100 квартири [ADDRESS] по суті. Більш того, судом встановлено, що спірна квартира не відноситься до житла, визначеного в ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому позивач має право на приватизацію квартири, однак із додержанням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та надання документів визначених Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Натомість, як встановлено судом у судовому засіданні та підтверджено показами свідка, позивач повторно до відповідача із заявою на приватизацію після усунення недоліків не звертався, а відразу звернувся з вказаним позовом до суду. З огляду на викладене, зважаючи на те, що листом відповідача від 12 липня 2023 року № 3/16-6137 відмовлено позивачу у наданні адміністративної послуги через невідповідність наданих ним документів, а не по суті порушено питання, зважаючи на те, що з повторною заявою на приватизацію частки спірної квартири, після усунення недоліків зазначених у даному листі відповідача, позивач не звертався, обраний позивачем спосіб захисту є невірним, суд доходить переконливого висновку про те, що його право на приватизацію, яке б підлягало захисту в судовому порядку, не порушено та вважає, що вказаний позов було подано позивачем передчасно, а тому не вбачає підстав для його задоволення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed