Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

30.03.2023 року КП «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги з водо-теплопостачання та водовідведення. В обґрунтування позову зазначає, що КП «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» (далі «ТВКГ») є підприємством комунальної форми власності, основним видом його діяльності згідно Статуту є задоволення потреб населення, підприємств, установ організацій в наданні послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення територіальної громади м.Южноукраїнська. 16.09.2013 року між КП «ТВКГ» (Виконавець) та [PERSON] (Споживач), укладено договір №050-03/00003 «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення» (далі-Договір), у відповідності до якого Виконавець зобов`язується надавати Споживачеві послуги з водо-теплопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , а Споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором. Таким чином, між Виконавцем та Споживачем виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки КП «ТВКГ» надає комунальні послуги, а [PERSON] , ними користується. Виконавець свої зобов`язання передбачені п.20 Договору виконує належним чином якісно та своєчасно, а Споживач, передбачені п.18 зобов`язання по оплаті за надані Виконавцем послуги в повному обсязі не виконує. Крім того, 21.02.2022 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, у справі №486/188/22, за заявою КП «ТВКГ», винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за комунальні послуги на загальну суму 11273 грн. [PERSON] звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу, в результаті чого, ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, 21.03.2022 року судовий наказ було скасовано. Станом на 01.03.2023 року утворилась заборгованість по оплаті за послуги з водопостачання у розмірі 11534,02 грн., та теплопостачання у розмірі 6988,43 грн. Це свідчить про неналежне виконання Споживачем зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за надані послуги. Зазначає, що у відповідності до п.33 Договору, позовна давність договору - 7 років. Таким чином, КП «ТВКГ» просить суд врахувати цей факт, стягнути з відповідача на користь КП «ТВКГ» 18522,45 грн. боргу за послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за період з жовтня 2017 року по лютий 2023 року включно та витрати зі сплати судового збору. 02.05.2023 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими, неправомірними та такими, що не підлягають задоволення з наступних підстав: період нарахування заборгованості, заявлений позивачем, виходить з межі трирічного строку загальної позовної давності, оскільки, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, але жодних угод з позивачем про збільшення строку позовної давності вона не укладала, а тому посилання позивача на договірний семирічний строк позовної давності є безпідставним. Зазначає, що редакція Договору позивача не відповідає типовій формі договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженою чинною на 2013 рік постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, адже містить самовільно доданий позивачем п.33 про збільшення позовної давності. Згідно з рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 29.05.2014 року №1261 були передані позивачу функції з надання послуг тільки 01.06.2014 року, тоді як датою укладення спірного договору значиться 16.09.2013 року. До 01.06.2014 року послуги гарячого та холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання у м. Южноукраїнську надавало КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання». Станом на 16.09.2013 року на неї позивачем навіть не було відкрито особовий рахунок. Таким чином, Договір на який посилається позивач, не можна вважати договором про збільшення строку позовної давності. Позивач жодним доказом не підтвердив факт надання цих послуг за період з жовтня 2017 року по лютий 2023 року особисто відповідачу. Однак, вона періодично не проживала за вищезазначеною адресою та не користувалася послугами позивача, а саме: у період 01.11.2016 року по 01.11.2021 року. Також, у 2015 році [PERSON] зверталась до позивача із скаргою, у якій вимагала надати їй обґрунтування проведених їй нарахувань, яку позивач зареєстрував 06.07.2015 року, проте відповіді не отримала. Звертає увагу на те, що реально спожиті послуги позивача були повністю нею плачені згідно з показниками лічильників, що, не було враховано позивачем у розрахунку суми заборгованості, проте підтверджується розрахунковими листами абонента. Позивач не зазначає порядок розрахунку нарахованих їй сум до сплати, а з доданого останнім до позовної заяви розрахунку суми заборгованості за спожиті комунальні послуги незрозуміла формула розрахунку. На підставі викладеного просить суд застосувати позовну давніть щодо позовних вимог позивача та відмовити у задоволені позову. 12.05.2023 року представник позивача КП «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» надав до суду відповідь на відзив, у якому вказує, що не погоджуються з доводами відповідача. 16.09.2013 року між КП «ТВКГ» та [PERSON] укладено Договір, у якому зазначено, що виконавець зобов`язується надавати споживачеві послуги з водо-теплопостачання та водовідведення, а споживач вчасно оплачувати надані комунальні послуги, та згідно п.33 цього Договору, позовна давність договору складає 7 років. Отже, Договір №050-03/00003 від 16.09.2013 року складено у письмовій формі, підписаний відповідачем та не скасований у судовому порядку. Однак, [PERSON] ознайомилася та підписала Договір, тим самим погодилася з його умовами. У разі незгоди, [PERSON] мала можливість скласти протокол розбіжностей звернутися до суду, однак цього не зробила, а протягом 10 років була споживачем комунальних послуг, за які регулярно не сплачувала у повному обсязі. Посилання на те, що нею не підписано саме аркуш, де зазначена позовна давність, не обґрунтовано, тому як законодавець не вимагає при укладенні договорів, ставити сторонам підписи на кожній сторінці. Тим більше, що аркуші двосторонні і її підпис стоїть на місці підписання договору. Звертають увагу суду на те, що відповідач умисно вводить суд в оману, так як, посилається та надає копію рішення ЮМР про передачу функцій з надання вищезазначених послуг від ДП «АВ» КП «ТВКГ» до КП «ТВКГ», при цьому умисно замовчує про те, що ДП «АВ» КП «ТВКГ» було створене лише 01.02.2014 року на підставі рішення сесії ЮМР від 26.12.2013 року № 112, а договір укладено 16.09.2013 року. Також це видно з самого Договору, який підписано директором КП «ТВКГ» (на той час [PERSON] ). Тобто ні про який Абонентський відділ, як самостійний підрозділ з правом укладання договорів, на дату його укладання з [PERSON] , мова не йде. Зазначають, що послуги з гарячого та холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання у місті Южноукраїнську ніколи не надавалися, як стверджує відповідач, КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання». Так як, КП «ЖЕО» і КП «ТВКГ» два різні підприємства, які надають різні комунальні послуги. Таким чином, доводи відповідача про якби неможливість укладання договору у 2013 році є безпідставними та надуманими, у той час як вона сама зверталась з письмовою заявою на ім`я директора КП «ТВКГ» та підписувала Договір. Щодо надання послуг КП «ТВКГ» проводить централізовано безперервно для всіх мешканців і не має технічної можливості відключити окрему квартиру у багатоквартирному будинку, незалежно від того, чи проживає хтось в квартирі чи ні. Таким чином, обов`язковою до сплати незалежно від проживання є послуга з постачання тепла (опалення) та тариф розраховується відповідно до загальної площі квартири. Крім того, заява [PERSON] від 06.07.2015 року за належністю взагалі не могла бути адресована КП «ТВКГ», так як в ній йдеться про КП «ЖЕО». Таким чином, фактично за період часу з жовтня 2017 року по лютий 2023 року відповідачем було сплачено за надані комунальні послуги лише двічі, а саме: у січні 2019 року сплачено 170,00 грн. за водопостачання та водовідведення та 244,04 грн. за теплопостачання та у січні 2020 року сплачено 1900,00 грн. за водопостачання та водовідведення та 500,00 грн. за теплопостачання. Це за всі сім останніх років, інших платежів до КП «ТВКГ» від відповідача не надходило. Однак, [PERSON] , в порушення чинного законодавства, не надає доступу працівників КП «ТВКГ» для проведення контрольного зняття показань показників приладів обліку, а інформацію щодо показників приладів обліку води надається відповідачем лише по телефону, особисто коли вона приходить до КП «ТВКГ», чи при відвідуванні контролерами абонентів (через зачинені двері). Зазначають, що акти взаєморозрахунків з вищезазначеними особами відсутні, так як акти взаєморозрахунків зі споживачами складаються за зверненням Споживача. Таким чином, споживач [PERSON] не зверталася з заявою про складання актів взаєморозрахунків. 05.06.2023 року позивач [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, у яких зазначила, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягла згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, аркуш договору №050-03/00003 від 16.09.2013 року з п.33, який надає позивач, не можна вважати договором про збільшення позовної давності, оскільки вона такий документ не підписувала. Однак, самовільне додавання позивачем до Договору пункту 33 про збільшення позовної давності аж ніяк не є конкретизацією умов Типового договору, затвердженого зазначеною постановою Кабінету Міністрів України, а є повністю новою умовою, оскільки в самому тексті Типового договору така опція, як встановлення сторонами строку позовної давності на власний розсуд, - відсутня. Зазначає, що створення комунального підприємства ще не означає автоматичне наділення його відповідними повноваженням з надання комунальних послуг. Крім того, функції з надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовід ведення у багатоквартирних житлових будинках м.Южноукраїнська згідно з іншим рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області - від 29.05.2014 року №1261 - були передані позивачу тільки через одинадцять з половиною років після його створення, а саме - 01.06.2014 року. Водночас, дата на нібито підписаному позивачем із нею Договорі, що на рік раніше, ніж послуги позивача реально почали їй надаватися. Так, вона зверталась до позивача із заявою про відкриття на її ім`я особового рахунку, але, при цьому, жодних заяв про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення вона позивачу не направляла. З копії її заяви про відкриття особового рахунку немає жодної згадки про її бажання укласти договір та будь-яких пропозицій укласти Договір від позивача вона ніколи не отримувала. Звертає увагу, що в квартирі відкрито два особистих рахунка та в ній не встановлені окремі прилади обліку (лічильники) відповідно до кількості особових рахунків, позивач не зазначає, як саме він дізнався, хто з власників особових рахунків скільки використав тепла і води, щоб нарахувати кожному з них відповідні суми до сплати. Показники лічильників холодної та гарячої води [PERSON] передавала по телефону та особисто контролерам позивача. Про проведення контрольного зняття показників приладів обліку, встановлених у квартирі за вищевказаною адресою позивач жодного разу офіційно її не повідомляв, а тому його посилання на те, що вона колись комусь не відчинила двері, - безпідставні та мають на меті ввести суд в оману. Крім того, будь-які акти про недопуск представників позивача до приладів обліку, встановлених в квартирі, у матеріалах справи також відсутні. Оскільки, факт недопущення споживачем (його представником) виконавця або іншої особи, яка здійснює розподіл обсягів послуг, до вузла обліку послуги для зняття показань фіксується шляхом складення акта у довільній формі. Позивач жодного разу письмового не повідомляв її про наявність заборгованості за надані ним послуги і не ставив вимогу про її оплату, внаслідок чого вона могла б заперечити проти нарахування її сумнівної заборгованості або іншим чином відреагувати на неї. Крім того, акти звірки взаєморозрахунків, підписані позивачем, по усім особовим рахункам, відкритим у квартирі [ADDRESS] , потрібні для того, щоб порівняти нараховану її загальну суму заборгованості, вказану у позовній заяві, з фактично отриманими позивачем у цьому періоді сумами грошових коштів від усіх власників особових рахунків у квартирі. Однак, фактичне нарахування позивачем сум до сплати за послуги саме її почалось лише з 2014 року - після відкриття на її ім`я відповідного особового рахунку; до цього моменту користувачем послуг був колишній чоловік [PERSON] . Вважає, що нарахування її боргу позивачем було безпідставним та необґрунтованим. У судовому засіданні представник позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не підтримала, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно до договору №050-03/00003 від 16.09.2013 року між КП «Теплопостачення та водоканалізаційне господарство», та з [PERSON] , укладено Договір, у якому КП «ТВКГ» зобов`язується надати [PERSON] послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується своєчасно оплатити надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим Договором (а.с. 4-6). Згідно розрахунку суми КП «ТВКГ» утворилася заборгованість за спожиті комунальні послуги за період з жовтня 2017 року по лютий 2023 року включно на [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 18522,45 грн., а саме: водопостачання в сумі 11534,02 грн. та постачання теплової енергії в сумі 6988,43 грн. (а.с. 7-8). З довідки КП «ТВКГ» вбачається, що в 2002 році відкрито особові рахунки комунальних послуг [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а з 01.03.2011 року за рішенням суду особові рахунки було розділено кожен на два особових рахунка, а саме: на Споживачів [PERSON] та [PERSON] (в серпні 2013 року особові рахунки, відкриті на [PERSON] , за заявою мешканців квартири закрито, та нарахування по ним не відбувалося); у вересні 2013 року зазначені особові рахунки, за усною заявою мешканців квартири, було розділено кожен по два особових рахунка, а саме: споживач [PERSON] (о/р з водопостачання та водовідведення №813777-11; о/р з теплопостачання № [NUMBER] ), споживач [PERSON] (о/р з водопостачання та водовідведення №813820-01; о/р з теплопостачання № [NUMBER] ) (а.с. 10). Під час розгляду справи судом встановлено, що не було відкрито особовий рахунок, який підтверджується листом-відповіддю КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» вих.№2104 від 17.09.2013 на заяву [PERSON] (а.с. 27); згідно з рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 29.05.2014 року №1261 були передані позивачу функції з надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення у багатоквартирних житлових будинках міста Южноукраїнська тільки 01.06.2014 року, тоді як датою укладення спірного договору значиться 16.09.2013 року (а.с. 31-32); скаргу [PERSON] від 06.07.2015 року (а.с. 33-34); виписка з історії хвороби відповідача (а.с. 35-36); розрахунковий лист абонента [PERSON] (а.с. 37-40); квитанції про оплату за послуги по вказаній квартирі (а.с. 41-45); рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 26.12.2013 року №1120 про надання згоди КП «ТВКГ» на створення дочірнього підприємства (а.с. 55-56); заяву [PERSON] на відкриття особистого рахунку (а.с. 57); рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 26.11.2002 року №53 про створення та затвердження статуту КП «ТВКГ» (а.с. 58); інформаційну довідку №326706546 від 23.03.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 59-60); заяву [PERSON] від 23.09.2013 року (а.с. 61); відкритий особистий рахунок [PERSON] (а.с. 62); довідки про спосіб передачі показників лічильників (а.с. 63-66); заяву [PERSON] від 18.07.2013 року (а.с. 73); відповідь на заяву від 07.08.2013 року (а.с. 74-75). В обґрунтування позову зазначено, що відповідач отримує послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за адресою: [ADDRESS] , та є споживачем наданих позивачем послуг за вказаною адресою. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що на 16.09.2013 року на неї позивачем навіть не було відкрито особовий рахунок, отже, Договір на який посилається позивач, не можна вважати договором про збільшення строку позовної давності. Позивач жодним доказом не підтвердив факт надання цих послуг за період з жовтня 2017 року по лютий 2023 року особисто відповідачу. Однак, вона періодично не проживала за вищезазначеною адресою та не користувалася послугами позивача, а саме: у період 01.11.2016 року по 01.11.2021 року. У 2015 році [PERSON] зверталась до позивача із скаргою, у якій вимагала надати її обґрунтування проведених її нарахувань, яку позивач зареєстрував 06.07.2015 року. Так як, реально спожиті послуги позивача були повністю нею сплачені згідно з показниками лічильників, що, однак, не було враховано позивачем у розрахунку суми заборгованості, проте підтверджується розрахунковими листами абонента, а відтак відсутні підстави для нарахування та сплати пред`явленої до стягнення заборгованості. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що згідно із п. 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. За правилами частини четвертої статті\~319, статті\~322 ЦК України\~власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей\~156,\~162 ЖК України, власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями\~20,\~21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~(в редакції, що діяла до 01 травня 2019 року) та ст. 7 чинного\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону). Аналогічний обов`язок споживача щодо здійснення оплати житлово-комунальних послуг передбачений п. 5 ч. 2 ст. 7 чинного\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із\~ст. 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року\~власники, наймачі та орендарі жилих приміщень зобов`язані своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за найм чи оренду квартири, комунальні та інші послуги. Відповідно до вимог\~ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до споживачів житлово-комунальних послуг відносяться індивідуальний та колективний споживачі. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, та закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. В силу положень\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків в зв`язку з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, зазначає, що підприємство надає відповідачам послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач [PERSON] (власник), [PERSON] (власник, який знятий реєстраційного обліку 13.05.1998 року), та [PERSON] (донька власника) дійсно зареєстровані за вказаною адресою, крім [PERSON] (а.с. 46, 59-60). Однак, відповідач [PERSON] фактично не проживає в квартирі, проживають в інших житлових приміщеннях, про що свідчать, а саме: копія акту про не проживання від 26.04 2023 року, складеного ОСББ «ЮУШевченко2», у період з 01.11.2016 року по 01.11.2021 року відповідач не проживала у квартирі [ADDRESS] . (а.с. 26); копією записів із трудової книжки у період з 06.03.2020 року по 01.10 2021 року остання перебувала у м.Києві, працюючи в Національному палаці мистецтв «Україна» (а.с. 24-25), а з 30.04.2020 року по 12.05.2020 року лікувалась у Києві від коронавірусу, що підтверджується випискою з історії хвороби №9101079 від 12.05.2020 року, у якій, вказано, про тимчасове на той момент місце проживання відповідача: [ADDRESS] (а.с. 35-36). Крім того, в матеріалах справи наявні звернення відповідача [PERSON] до позивача із вимогою скласти акт звірки взаєморахунків по усіх особистих рахунках, які відкритті на мешканців квартири за адресою: [ADDRESS] , однак, доказів належного та вчасного реагування з боку позивача на вказані звернення відповідача, матеріали справи не містять. За змістом\~ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач стверджує, що за відповідачем рахується заборгованість зі сплати наданих комунальних послуг, а саме: за водопостачання у розмірі 11534,02 грн., та теплопостачання у розмірі 6988,43 грн. На підтвердження вказаних обставин стороною позивача надано суду розрахунок суми заборгованості за спожиті комунальні послуги на [PERSON] за жовтень 2017 року по лютий 2023 року (а.с. 7-8) та довідки про спосіб передачі показників лічильників по воді (а.с. 63-67). Водночас суд зазначає, що вказані розрахунок та довідка не є первинним бухгалтерським документом, який б міг підтверджувати наявність заборгованості зі сплати комунальних послуг. Крім того варто вказати на те, що зазначені розрахунок та довідка містить тільки загальну інформацію про вартість послуги, що надається КП «ТВКГ» відповідачу, без розмежування боргу по оплаті опалення місць загального користування загальною площею розподілу та безпосередньо житлового приміщення площею, а тому суд позбавлений можливості прийти до обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру заборгованості були враховані показники всіх теплових лічильників. Із наданих позивачем документів неможливо встановити факт наявності заборгованості та її розмір, не містяться відомості про обсяги постачання, які на думку позивача лишились не оплаченими, не надано також виписки з банківського рахунку, з якого б відображалось суми всіх проплат здійснених відповідачем. Окремо варто відзначити, що після отримання відзиву відповідача із додатками, стороною позивача не було надано суду уточненого розрахунку, в якому були б враховані всі здійснені відповідачем оплати, а також інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача. Суд зауважує, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного, суд приходить висновку, що позивачем не доведено достатніми доказами наявність у відповідача заборгованості за комунальні послуги, зокрема, у визначеному позивачем розмірі. Відповідно до частин 1-4\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведені підстави для стягнення пред`явлених сум боргу за послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в примусовому порядку із відповідача, а відтак в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Щодо позовної давності, про застосування якої просить відповідач у відзиві, суд зазначає про наступне. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3, 4ст. 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц. Оскільки в задоволенні позовних вимог, заявлених позивачем до відповідача в даному спорі відмовлено, підстави для застосування позовної давності, відсутні. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.\~141\~ЦПК України і в зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed