Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Великогаївської сільської ради, третя особа - Приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Підгайна Інна Валеріївна, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що є спадкоємцем за законом, після померлого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім нього, інших спадкоємців першої черги за законом, після смерті батька не має. В подальшому, звернувшись до нотаріуса, з метою оформлення спадкових прав, позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на вказане спадкове майно за спадкодавцем. У зв`язку із цим, позивач просить суд позов задоволити. Ухвалою судді від 12.02.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/2808/24. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 08.04.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Будз Т.В. позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, попередньо подавши суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подавши попередньо суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Так, в судовому порядку встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 06.07.2023 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Після його смерті відкрилася спадщина за законом. Як вбачається із копії спадкової справи №20/2023 заведеної приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Підгайною І.В. до майна померлого [INFO] [PERSON] , наданої на запит суду, вбачається, що спадкова справа заведена за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом №103 від 31 липня 2023 року. Факт прийняття спадщини [PERSON] встановлено по спільному проживанню зі спадкодавцем, про що свідчить довідка видана Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області №325 від 18.07.2023 року. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] позивач не може, через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, у зв`язку із чим постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Підгайної І.В. від 03.11.2023 за №139/02-31 йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Згідно інформаційної довідки виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 14.08.2023 року за № 709, державна реєстрація права власності на житловий будинок [ADDRESS] в бюро проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, видане Тернопільською районною радою 31.10.1990 року на підставі рішення виконкому №209 від 30.10.1990 року та записано в реєстрову книгу №2 за реєстровим №196. Також, згідно довідки виданої Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 18.07.2023 року №323, станом на 15.04.1991 року будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] . Як вбачається із довідки №53 виданої 01.02.2024 Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, згідно даних книги №5 за 1191-1995 роки погосподарського обліку [ADDRESS] , станом на 15.04.1991 будинковолодіння належало [PERSON] . У робітничому дворі за даною адресою станом на 15.04.1991 були зареєстровані: голова двору - [PERSON] , 1931 р.н., який помер [INFO] , дружина [PERSON] , 1939 р.н., яка померла [INFO] , син [PERSON] , 1963 р.н. 10.03.2023 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до експлікації приміщень житлового будинку, загальна площа житлового будинку під літ. «А» становить 79,5 кв.м., житлова - 39,3 кв.м. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, котрі викладено у Постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. У 1960 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до нього постановою Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 №56) передбачала реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З 12.05.1985 порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) № 5-24/26, а з 25.05.1990 - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69. Відтак, до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Суспільна група робітничий двір існувала до 15.04.1991, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP "Про введення в дію Закону Української PCP "Про власність", якою було введено в дію Закон України «Про власність». Так, у відповідності до положень чинного на той час ЦК Української PCP 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Крім того, згідно з п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001року № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року, не належать до самочинного будівництва. Вищенаведені обставини у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що спірне нерухоме майно побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином зареєстровано органом місцевого самоврядування - у погосподарських книгах. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою Верховного Суду України від 15.01.2014 у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121, обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 - дня набрання чинності Інструкції. Як зазначено у в п.3.3 листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Судом встановлено, що окрім [PERSON] , спадкоємцями першої черги є ще діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] , які подали суду заяви, зі змісту яких вбачається, що вони не приймали спадщину і не мають наміру приймати спадщину, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . З роз`яснень, наданих Постановою Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що особа яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження із вимогами щодо визнання права на спадщину. Зважаючи на те, що [PERSON] помер [INFO] , правовідносини щодо спадкування після його смерті регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За нормами ст. 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно із ст.ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, а також те, що через відсутність державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів на житловий будинок, позивач не може реалізувати своїх спадкових прав, а тому його право підлягає судовому захисту, а позов до задоволення, шляхом визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] .

Outcome: approved