Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

07.11.2022 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користування житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . На момент звернення з позовом до суду у зазначеній квартирі не зареєстроване місце проживання жодної особи. Позивач посилається на те, що з весни 2011 року по 11.05.2021 року у вказаній квартирі проживав його син [PERSON] з дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] . Рішенням суду від 13.12.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. На момент звернення до суду з позовом відповідачі продовжують проживати в належній позивачу на праві приватної власності квартирі, при цьому відповідачі здійснюють позивачу перешкоди в реалізації його права власності, а саме чинять позивачу перепони у доступі до його власності і користуванні нею. Крім цього, з тексту позовної заяви вбачається, що відповідачі проживаючи в належній позивачу квартирі, витрати на утримання квартири не несуть, оплату комунальних послуг не проводять внаслідок чого у позивача утворилась заборгованість. 21 листопада 2022 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16 січня 2023 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси головуюча суддя по справі [PERSON] заявила самовідвід від участі як головуючого судді по цивільній справі № 522/15146/22 . 31 січня 2023 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси головуючим суддею Абухіним Р.Д. прийнято до свого провадження цивільну справу № 522/15146/22, здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 30.12.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка просить в задоволені позову відмовити в повному обсязі, з огляду на наступне. Квартира, яка є предметом спору з осені 2011 року і до цього часу є єдиним місцем постійного проживання відповідачки та її дітей [PERSON] та [PERSON] . Іншого житла [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мають. Факт постійного проживання відповідачки з дітьми у квартирі [ADDRESS] з осені 2011 року визнається позивачем та вселення до вказаної квартири відбулося саме за згодою позивача. З 31.08.2017 року [PERSON] та її діти були зареєстровані у спірній квартирі, отже [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право користування [ADDRESS] на законних підставах. Крім цього, як зазначає представник відповідача у відзиві на позовну заяву, з єдиним місцем мешкання малолітню [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пов`язують тривалі соціальні зв`язки, як [PERSON] , так і її діти емоційно та фізично інтегровані в їхнє постійне місце мешкання з яким їх пов`язує те, що всі життєво забезпечувальні заклади (медичні, заклади освіти), розташовані поряд з постійним місцем мешкання відповідачів. Крім цього, відповідачі зазначають, що не чинять позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою, натомість, позивач, вчинив щодо відповідачів домашнє насильство. 29.03.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник позивача посилається на те, що позивач не має та ніколи не мав жодних правовідносин з відповідачами, які б могли бути підставою для користування останніми будь-яким майном позивача, відповідачі допускають до квартири сторонніх осіб, які також чинять перешкоди позивачу у доступі до його власності і користуванні нею, не сплачують комунальні послуги, в свою чергу, матір відповідачки має на праві приватної власності нерухоме майно, яке може використовуватися відповідачами для проживання. 16.05.2023 року від представника органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. 31.05.2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. В змісті заперечень представник відповідача посилається на те, що стороною відповідача підготовлений проект договору про порядок спільного користування сторонами квартирою, який переданий представнику позивача. Замки в квартирі були замінені через їх несправність. Передача ключів від квартири через агресивну поведінку позивача по відношенню до онуків та колишньої невістки, припинення постачання газу та гарячої води в квартирі за заявою позивача, перебування особистих речей відповідачів в квартирі без укладання договору про спільне користування квартирою є неможливою. Щодо заборгованості за комунальні послуги, представник відповідача зазначає, що більша частина заборгованості утворилась за період шлюбу відповідачки з сином позивача, відповідачка сплачує грошові кошти за спожиті нею та дітьми комунальні послуги, а питання заборгованості за комунальні послуги не має відношення до справи та має вирішуватися в окремому судовому провадженні. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Відповідачі та їх представника заперечували проти задоволення позову. Була заслухана думка малолітньої [PERSON] в присутності законного представника (матері) [PERSON] . Представник третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи. Позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2011 року належить квартира [ADDRESS] . На момент звернення до суду з позовом у вказаній квартирі не зареєстроване місце проживання жодної особи, що підтверджується матеріалами справи. З 03 серпня 2002 року відповідачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2021 року по цивільній справі № 522/19985/21 шлюб між ними був розірваний. В шлюбі з [PERSON] у відповідачки народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду справи [PERSON] виповнилося вісімнадцять років, тому, у зв`язку із набуттям повноліття, він набув статус відповідача у справі та надав свої пояснення щодо предмета спору через свого представника, просив в задоволені позову відмовити (арк.справи 132-147). Судом встановлено, що з осені 2011 року відповідачі постійно проживають в квартирі [ADDRESS] . Факт постійного проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з осені 2011 року в квартирі [ADDRESS] визнається позивачем (абзац 3, аркуш 2 позовної заяви), а тому згідно зі ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до заяви [PERSON] , він, як власник квартири надав свою нотаріально засвідчену згоду на реєстрацію [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] в належній йому на праві особистої приватної власності квартирі за номером [ADDRESS] (аркуш справи 101), тобто, указана квартира стала постійним місцем проживання відповідачів за згодою позивача (власника). Підстави, відповідно до яких [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вселилися до спірної квартири, а також підстави, відповідно до яких місце проживання відповідачки та її дітей було визначено та зареєстровано у спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювались. Позивач не заперечує, що вселення відповідачки та її дітей до указаної квартири та їх реєстрація в цій квартирі відбулися за його згодою. За цих підстав, суд доходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право користування квартирою [ADDRESS] на законних підставах. Доказів того, що відповідачі відсутні у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем) та наявності у них іншого житла, матеріали справи не містять. Окрім того, у своєму відзиві представник відповідачки також акцентує увагу на тому, що іншого житла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, аркуші справи 95,96,97,137,138,146). При розгляді справи про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Конституція України закріплює право кожного на житло і зазначає, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47). При цьому, на державу покладено обов`язок створення умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст. 4 ЖК УРСР житловий фонд утворюють житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території нашої держави. Тобто поняття «жиле приміщення» може охоплювати всі види приміщень - допоміжні та підсобні. Право користування житлом має його власник, члени його родини, особи, які користуються майном на підставі договору оренди (найму), особа, яка має сервітут. Згідно зі ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 16 Конвенції про права дитини зазначає, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, в постановах Верховного суду від 09.11.2022 року у справі № 753/771/21, від 25 серпня 2020 року справа № 592/345/17. Як проголошено у ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів того, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають у наявності інше житло,земельну ділянку, рухоме майно, можливості винаймати інше житло для проживання, а тому у разі задоволення позову зазначені особи можуть стати безхатченками. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 754/613/18-ц та від 14.04.2021 у справі № 581/489/20. Суд відхиляє доводи позивача про наявність перешкод з боку відповідачів у користуванні належною йому квартирою, адже матеріалами справи підтверджено, що відповідачка [PERSON] намагалися укласти з позивачем письмовий договір про порядок користування спірною квартирою, проте, позивач проігнорував запропонований варіант, альтернативного варіанту (власного проекту договору) спільного користування квартирою, позивач суду та відповідачу не надав. Інших доказів вчинення перешкод позивачу у користуванні належною йому квартирою матеріали справи не містять. Щодо перешкод позивачу у користуванні належною йому квартирою з боку третіх осіб та досліджуваного в судовому засіданні відеозапису, суд зазначає про те, що доказів перебування в квартирі сторонніх осіб та вчинення ними перешкод власнику [PERSON] матеріали справи не містять. Особи, які перебували в приміщенні квартири 21.09.2022 року є представниками (адвокатами) відповідачки [PERSON] , які надавали їй правову допомогу. Посилання представника позивача на те, що звернення відповідачки до суду із заявою про видачу обмежувального припису є намагання обмежити власника [PERSON] у здійсненні останнім права власності на належне йому майно, спростовується матеріалами справи та не відноситься до перешкод у користуванні житлом, адже по-перше, звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису є правом заявника в якому йому не може бути відмовлено, по-друге, в межах справи про вчинення домашнього насильства предметом доказування є інші обставини. З приводу доводів позивача про те, що відповідачка не здійснює оплату комунальних послуг, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачка здійснює оплату комунальних послуг (арк. справи 180- 191, 224, 229). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, з урахуванням відсутності у них іншого житла, враховуючи тривалий час проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірній квартирі, існування міцних зав`язків з місцем постійного проживання є порушенням права відповідачів на повагу до житла, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed