Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] у соціальній мережі «ТікТок» та сторінці [PERSON] [INFO] у коментарі до відео, а саме: «[PERSON]: обережно працює Сумська, Полтавська, Черкаська, Харківська, Чернігівська області, відправляє своїх заготівельників на авто з кіровоградською реєстрацією» з зображенням його фото за посиланням: [INFO] «дорогі пасічники бережіть свою тяжку працю не здавайте цьому тюбіку мед. Звати [PERSON] »; зобов`язати відповідача [PERSON] спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом спростування вищезазначеного коментаря під відео у мережі «ТікТок» на сторінці [PERSON] після набрання судовим рішенням у даній справі законної сили таким текстом: « [INFO] на сторінці [NUMBER] мною [PERSON] оприлюднено недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме оприлюднено коментар до відео з зображенням фото [PERSON] з текстом про те, що обережно він відправляє своїх заготівельників на авто з Кіровоградською реєстрацією у Сумську, Полтавську, Черкаську, Харківську, Чернігівську область»; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 200 000 грн. та судовий збір. Позов обґрунтовано тим, що він проживає в м. Кропивницький, працює директором ФОП [PERSON] та займається підприємницькою діяльністю із заготівлі та закупки бджолиного меду. [PERSON] [INFO] в соціальній мережі «ТікТок» на своїй сторінці опублікувала вищезазначену інформацію, а відповідач її прокоментував. Дане відео було у відкритому доступі та переглянуто більше 16 300 користувачами мережі, коментарю відповідача поставлено два «лайки». Зазначеним коментарем відповідач образив та принизив його честь, гідність та ділову репутацію. Зазначена інформація є недостовірною, а тому посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 01.08.2023 року справа прийнято до розгляду за підсудністю, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. 26.09.2023 року відповідачем подано відзив на позов. Ухвалою суду від 15.11.2023 року за клопотанням представника позивача до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . 29.02.2024 року представником відповідача [PERSON] подані додаткові пояснення. 11.03.2024 року позивачем подана уточнена позовна заява, в якій позивач залишив вимоги щодо інформації та її спростування незмінними, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , судові витрати просив стягнути з відповідача [PERSON] . Відповідачем [PERSON] відзив на позов не подано. Ухвалою суду від 11.03.2024 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, моральну шкоду просив стягнути з відповідачів пропорційно та не відшкодовувати витрати на правову допомогу відповідача в обсязі, зазначеному представником. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та додаткових поясненнях, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не сповістила, відзиву на позов не надала. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 22.06.2023 року у соціальній мережі «ТікТок» та сторінці [PERSON] опубліковано відео та додано коментар до відео, а саме: «[PERSON]: обережно працює Сумська, Полтавська, Черкаська, Харківська, Чернігівська області, відправляє своїх заготівельників на авто з кіровоградською реєстрацією» з зображенням фото [PERSON] за посиланням: [INFO] «дорогі пасічники бережіть свою тяжку працю не здавайте цьому тюбіку мед. Звати [PERSON] ». Позивачем надані скріншоти сторінок з Інтернету, при цьому, вони не мають сукупності обов`язкових реквізитів, передбачених для документів, без яких вони не можуть слугувати підставою для врахування їх судом та не мають юридичної сили. Позивачем не доведено, що обліковий запис «[PERSON]» належить відповідачу [PERSON] , а не іншій особі, яка створила сторінку під цим ім`ям. Соціальна мережа «ТікТок»загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікації особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційні державні органи, офіційні особи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт і отримувач послуг хостингу. Вказане кореспондується пунктом 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), в якомузроблено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналізуючи надані позивачем докази та з урахуванням того, що реєстрація доменного імені є відкритою, здійснюється в онлайн-режимі на підставі онлайн-заявки особи, яка має намір зареєструвати доменне ім`я, та не потребує жодного підтвердження, ідентифікації та авторизації особи реєстранта, неможливо встановити, що саме [PERSON] є власником акаунту «[PERSON]» в мережі «ТікТок» та коментаря до нього. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає загальні фрази, взяті з контексту судових рішень, винесених за результатами розгляду справ подібної категорії, проте взагалі не наводить жодної конкретики. З обґрунтувань позовної заяви незрозуміло, яка інформація, поширена обліковим записом [INFO], з яким позивач ототожнює відповідача [PERSON] , порушує його особисті немайнові права, а також що спричиняє йому незручності у фразі, адресованій невідомій особі: «обережно працює Сумська, Полтавська, Черкаська, Харківська, Чернігівська область, відправляє своїх заготівельників, на авто з кіровоградськими номерами»? За ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів. В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням об`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як свідчить численна судова практика, відео з «ТікТок» (як і з YouTube) не є належним доказом. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти, зокрема,: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листа адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач повинен довести не тільки факт поширення інформації відповідачем, наявність неправомірного умислу, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Констатуючи сам факт поширення приведеної в позові [PERSON] інформації, як недостовірної, наполягаючи на порушенні честі, гідності та ділової репутації, сторони, як позивач не зазначає, в чому саме полягало порушення права, тобто, що поширення інформації відбулось за зловмисним наміром другої сторони, завдало шкоди відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджало йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Крім того, позивач не зазначає, які конкретні дії, спрямовані на відновлення та захист порушених прав, довелось вчиняти, окрім загальних посилань на визначення такого права, конкретно не сформулював та доказів на підтвердження таких обставин не надав, настання негативних наслідків не довів. Досліджуючи обставини справи, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження та обґрунтування своїх позовних вимог, як і не доведено, що оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційної розміру задоволених позовних вимог, а тому суд відносить судові витрати, понесені позивачем при сплаті судового збору, за його рахунок. Пункт 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Судом встановлено, що 28.02.2024 року між адвокатським об`єднанням «Астра Ліберта» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги № 10. За умовами договору клієнт сплачує за послуги, що надаються адвокатським об`єднанням грошові кошти (гонорар адвоката) в загальній сумі 25 000 грн. Із вказаної суми 15 000 грн. оплата послуг в суді першої інстанції. Також надано акт виконаних робіт від 26.04.2024 року, рахунок та платіжну інструкцію №11 від 21.03.2024 року про оплату коштів сумі 25 000 грн. Таким чином, понесені відповідачем судові витрати підтверджені належними доказами, а тому підлягають стягненню з позивача на його користь в розмірі 15 000 грн.

Outcome: approved