Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 березня 2000 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. Під час шлюбу ними було придбано об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру за спільною домовленістю було зареєстровано на [PERSON] . На даний час відповідачка чинить йому перешкоди, а тому виникла необхідність у розподілі придбаного під час шлюбу нерухомого майна. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Терещенко С.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовільнити із підстав наведених у ньому. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що вони з позивачем дійсно в період шлюбу придбали спірну квартиру, яка була зареєстрована на її ім`я. Однак зазначила, що в період шлюбу їй за договором дарування було подаровано квартиру [ADDRESS] де вони проживали з позивачем та дітьми родиною. Однак жити у чотирьох в однокімнатній квартирі було складно тому вона прийняла рішення про продаж належної їй квартири та купівлі більшої по площі. З метою придбання нової квартири вона вклала свої особисті кошти від продажу попередньої квартри в сумі 32570 грн. та доклавши з чоловіком кошти придбали нову, спірну наразі квартиру, за 125000 грн.\~ враховуючи, що її частка коштів у придбанні квартири є значно більшою аніж позивача, вважає, що їй на праві власності має залишитись 63/100 квартири, а відповідачу 37/100. Щодо позовної вимоги про припинення режиму спільного майна подружжя щодо спірної квартири не заперечувала. Представник відповідачки, адвокат Райнов Г.С. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та просив суд визнати право власності за позивачем лише на 37/100 частини, а не на 1/2 частину, як просить позивач. Вказав суду на те, що відповідачка на придбання квартири дала 32570 грн. особистих коштів, за рахунок чого її частка у квартирі збільшилась. Проти позовної вимоги про припинення режиму спільного майна подружжя щодо спірної квартири не заперечував. Окрім того просив суд стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 5300 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з копії рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/4349/21 від 01 листопада 2022 року сторонни по справі [PERSON] та [PERSON] з 11 березня 2000 року по 01 листопада 2022 року перебували в зареєствоаному шлюбі. З копії договору купівлі продажу від 06 квітня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрвоаного в реєстрі за № 2598 вбачається, що [PERSON] під час перебування в шлюбі з [PERSON] продала однокімнатну квартиру, що знаходиться по [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування від 15 березня 2004 року, зареєстованого в реєстрі за № 2044. Продаж квартири вчинено за 32570 грн. З копії договору купівлі продажу\~ 3 х кімнатної квартири від 29 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 9081 вбачається, що [PERSON] придбала 3 х кімнатну квартиру по [ADDRESS] . Продаж вказаної квартри вчинено за 12500 грн. Відповідачка в судовому засіданні підтвердила той факт, що вказана квартира була придбана нею за згодою позивача, в інтересах сім`ї та в період їх спільного проживання. Однак зауважила, що вона вклала свої особисті кошти із продажу належної їй квартири, тому має більшу частку у спірній квартирі аніж позивач. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18 кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу, кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Як вбачається з матеріалів справи, перебуваючи в шлюбі, 06 квітня 2006 року відповідачка [PERSON] продала належну їй на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого від 15 березня 2004 року, приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. зареєстованого в реєстрі за № 2044. Продаж квартири вчинено за 32570 грн. 29 листопада 2007 року [PERSON] , за погодженням зі своїм чоловіком [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 125000 грн, Отже, купівля спірної квартири відбулась після спливу\~ півтора року після продажу [PERSON] особистої квартири та отримання нею остаточного розрахунку в сумі 32570 грн, до укладення договору купівлі продажу спірної квартири. Водночас інших відомостей про доходи сторін які б свідчили про наявність доходів сторін від трудової діяльності для придбання спірної квартири, сторонами не надано. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 у справі №129/1033/13-ц: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс». Шляхом надання на підтвердження придбання спірної квартири вартістю 125000 грн. за рахунок зокрема і власних коштів в сумі 32570 грн. відповідачка [PERSON] надала суду договір купівлі-продажу, який посвідчений 06 квітня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2598, таким чином реалізувала своє право на доказування і одночасно виконала обов`язок із доказування. [PERSON] на спростування доказів [PERSON] , щодо купівлі спірної квартири за її зокрема\~ особисті кошти в сумі 32570 грн. жодних доказів не подав. В разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, [PERSON] міг скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що [PERSON] , доведено та [PERSON] , не спростовано, що сплачені кошти за договором за придбання квартири за адресою [ADDRESS] (спірна квартира) подружжям виконані за рахунок зокрема коштів, які були отримані [PERSON] внаслідок продажу квартири за адресою [ADDRESS] , що належала їй на праві приватної власності. Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Визнаючи розмір частки, на яку слід визнати право власності за позивачем, суд виходить з наступного. 32570х100/12500=26,05. На придбання 26% спірної квартири було витрачено особисті кошти відповідачки [PERSON] придбання інших 74 % кварттри відбулось за спільні кошти подружжя. Відповідно за позивачем належить визнати право власності на 37/100 квартири (37%/2), припинивши режим права спільної сумісної власності на квартиру. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі до суду позову було сплачено 1073 грн. 60 коп. судового збору. Окрім того позивач просив суд стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ст. 137 ЦПК України). На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав до суду квитанцію № 14/23 від 06 червня 2023 року, акт виконаних робіт від 06 червня 2023 року та договір про надання правничої допомоги від 05 червня 2023 року. Таким чином з відповідачки на користь позивача слід стягнути пропорційно до задоволених вимог 794 грн. 46 коп. судового збору та 1480 грн. витрат на правову допомогу, а всього 2274 грн. 46 коп. Відповідачка просила суд стягнути з позивача 5300 грн. витрат на правову допомогу, на пітвердження понесених витрат надала до суду договір про надання правчниої допомоги від 20 березня 2024 року, акт приймання передачі наданих послуг від 19 квітня 2024 року та квитанцію від 19 квітня 2024 року. Відповідно з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати за надання правової допомоги пропорційно до відмовленої частини позовних вимог у сумі 1378 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved