Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , представник позивача, адвокат Фурман Вікторія Олегівна до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що з 12.10.2006 перебуває у шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, відповідний актовий запис за № 660. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, тому що у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі чого в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини між сторонами припинилися. Позивач з відповідачем разом не проживають, не спілкуються, спільне господарство не ведеться та інші обов`язки як подружжя щодо один одного не виконуються. За погодженням сторін діти залишилися проживати разом із матір`ю. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам спільних дітей. На примирення позивач не згодна і тому вважає, що необхідно розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити своє нинішнє прізвище [PERSON] . 18.04.2024 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він не згоден з позовом, факти та обставини, що в ньому викладені вважає неправдивими, бо наразі мешкає з дружиною разом, виховує спільних дітей та веде спільне господарство. Просив суд надати строк на примирення. 19.04.2024 представником позивача, адвокатом Фурман В.О., що діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1269920 від 15.03.2024, подано до суду відповідь на відзив, обгрунтувавши його наступним: відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, заявлених у клопотанні стосовно реальних стосунків між сторонами, позивач підтверджує свій намір розірвати шлюб, а надання строку на примирення суперечить правам та інтересам позивача та фактично буде примушуванням її перебувати у шлюбі з відповідачем, що суперечить вимогам ч.1 ст.24 СК України. Позивачка [PERSON] , представник позивача, адвокат Фурман В.О., будучи належним чином повідомленими про дату, час та спосіб розгляду справи, в судовому засіданні участі не приймали, на адресу суду надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та спосіб розгляду справи, в судовому засіданні участь не приймав. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що в клопотанні відповідача про надання додаткового строку для примирення слід відмовити, а позовні вимоги задовольнити , з огляду на наступне. Згідно зі\~ст. 111 Сімейного кодексу України\~суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.11.2018 у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок щодо застосування\~статті 111 СК України\~та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком». Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.11.2018 у справі № 206/3459/16-ц, від 14.01.2020 у справі № 200/952/18, від 10.06.2020 у справі № 643/5316/18. Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд оцінює: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу; обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін; позицію іншого з подружжя щодо надання строку на примирення. Водночас, звертаючись до суду з клопотанням про надання строку на примирення відповідачем не наведено будь-яких об`єктивних обставин справи, які б свідчили про можливість примирення між сторонами, між тим, як позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Суд зазначає, що наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. Крім того, відповідно до\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких обставин, судом не встановлено необхідність та дієвість застосування заходу для примирення подружжя з урахуванням обставин цієї справи у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, клопотання відповідача про надання строку на примирення задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що сторони 12.10.2006 уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, відповідний актовий запис за № 660. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Їх сім`я фактично розпалася та сторони не підтримують сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть. За погодженням сторін діти залишилися проживати разом із матір`ю. На примирення позивач не згодна. В\~Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень\~Конституції України, норм\~Сімейного кодексу України,\~Цивільного процесуального кодексу України,\~Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1\~ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я\~є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ст. 24 Сімейного кодексу України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно\~ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе. Згідно ч. 1\~ст. 113 Сімейного Кодексу України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Однак, позивачка, після розірвання шлюбу, просила залишити прізвище « [PERSON] ». Позивач [PERSON] не вимагає від відповідача компенсацію за понесені судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved