Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 27.04.2017 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим виконавчим комітетом Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області обліковий запис №3. Від спільного шлюбу у сторін народились двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] (що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] ,\~та донька - [PERSON] [INFO] ) , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] ). Як зазначає позивач у позові , ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та з глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Спільне життя з відповідачкою не склалося із-за різниці в поглядах на життя. Стосунки відновлювати не збираються, любов та повага між ними відсутні, а тому просить шлюб розірвати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 04.01.2024року представником відповідача [PERSON] -адвокатом Гецко В. до суду подано відзив на позовну заяву та клопотання про надання строку на примирення подружжя. Згідно Ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2024 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] -адвоката Гецко В. подружжю надано строк для примирення строком на 2 місяці . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати. Зазначив, що примирення між сторонами неможливе, так як відповідачка виїхала за межі області, та оскільки він не бажає проживати разом з [PERSON] однією сім`єю, втратив до неї почуття любові, має інші стосунки і хотів би зареєструвати шлюб , однак, постійні відкладення судових засідань через неявку відповідачки в судове засідання є проявом зловживання відповідачкою своїми правами та порушення прав позивача. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про дату та час розгляду справи у судове засідання не з`явилася повторно , заяв та клопотань, в тому числі і про відкладення розгляду справи не подавала. Представник відповідача - [PERSON] -адвокат Гецко В. в судове засідання не з`явилася, черговий раз подала заяву про відкладення розгляду справи, вказавши , що за сімейними обставинами відповідачка немає можливості прибути в судове засідання. Суд вважає за необхідне констатувати, що розгляд справи , що був призначений на 02.04. 2024 року на 13 годину 10 хв. та 17.04.2024 року на 9 год 10 хв. за клопотаннями відповідача та її представника адвоката Гецко В. неодноразово відкладались судом, однак , у судове засідання 02.05.2024року відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] будучи належним чином повідомлені про дату , час та місце розгляду справи , повторно не з`явились в судове засідання . Відповідно до приписів ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що особи, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З аналізу вищевказаного вбачається, що суд при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження може відкласти розгляд справи тільки з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин, проте такої заяви відповідачем подано не було. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Судом враховано також і те, що представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклала свою позицію у даній справі, та за клопотанням відповідачки [PERSON] судом було надано подружжю [PERSON] та [PERSON] строк для примирення строком 2 місяці та в подальшому розгляд справи неодноразово відкладався за заявами відповідача, його представника. . Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, її представника суд вважає за можливе розглянути справу за участі позивача [PERSON] на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, суд заслухавши пояснення позивача, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Як встановлено з матеріалів справи, 27.04.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області обліковий запис №3. Від спільного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народились двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] ,\~та донька - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . Як встановлено у судовому засіданні, подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають, подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Неявку в черговий раз у судове засідання відповідачки [PERSON] суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Строк для примирення терміном у два місяці наданий подружжю згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 12 січня 2024 року бажаного результату не дав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а даний шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені уст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] , та [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Спору щодо визначення місця проживання дітей у сторін немає та такої вимоги позивачем, відповідачем не зявлено . Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Як роз`яснено у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Outcome: approved