Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Паріс" звернулося до суду з вищезазначеним позовом у якому просить стягнути із відповідача на свою користь 25797,40 грн заборгованості, яка складається з: 14661,28 грн заборгованості за тілом кредиту, 1177,61 грн процентів, 3195,95 грн комісії, 1660 грн пені, 1224,17 грн відсотків річних, 3877,74 грн інфляційних нарахувань. Позовні вимоги обґрунтовані укладенням 15.07.2019 року між АТ "РВС Банк" та [PERSON] заяви-договору № 0035590 про надання банківської послуги, відповідно до якої відповідачу було надано споживчий кредит у розмірі 15384,62 грн на строк 24 місяці зі сплатою 18 % річних за користування кредитом, разової комісії при видачі кредиту у розмірі 2,5 % від суми наданого кредиту та щомісячною комісією за супроводження кредиту у розмірі 3 % від суми наданого кредиту. 05.03.2020 року між АТ "РВС Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" укладено договір про відступлення права вимоги. Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором не виконує, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в оспорюваному розмірі. Ухвалою від 20.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрошеного провадження із повідмоленням (викликом) учасників. Відповідно до відзиву відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів отримання споживчого кредиту, неотримання платіжної картки. Відповідно до відповіді на відзив позивач стверджує, що сторонами підписано кредитний договір, а факт надання відповідачу кредиту підтверджено меморіальними ордерами, які є первинними документами, що містять відомості про операції банку. Відповідач надав письмові заперечення, відповідно до яких зазначає, що із публічною пропозицією банку він не не ознайомлювався, платіжну картку не одержував, меморіальні оредери не є доказом надання кредитних коштів. Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з викладених у відзиві та запереченнях підстав. Суд, заслухавши пояснення відповідача, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 15.07.2019 року між АТ "РВС БАНК" та [PERSON] підписано заяву-договір № 0035590 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "РВС БАНК" на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичної осіб. Сторонами також підписано додаток № 1 до заяви договору № 0035590 від 15.07.2019 року (Графік платежів). Відповідно до умов договору, сума кредиту становить 15384,62 грн, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка фіксована 18 %, разова комісія при видачі кредиту складає 2,5 % від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 3 % від суми наданого Кредиту. Факт отримання відповідачем кредитних коштів за договором № 0035590 від 15.07.2019 року підтверджується меморіальними ордерами №№ 4157, 4158 від 15.07.2019 року, виписками по особовому рахунку. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 05 березня 2020 року між АТ "РВС Банк", як первісним кредитором, та ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС", як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1. Відповідно до п. п. 1.1, 3.1 договору відступлення, первісний Кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за Кредитними договорами зазначеними в Додатку № 1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "РВС БАНК" та боржниками. Права вимоги за Кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання Сторонами Акта прийому-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно витягу з Додатку № 1 до Договору №05/03/2020-1 про відступлення прав вимоги від 05.03.2020, до ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" від АТ "РВС Банк" перейшло право вимоги за договором № 0035590 від 15.07.2019 року. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/35556/14 (провадження № 61-15734св19) з посиланням на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 301/1310/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 2607/8459/12, від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує намір та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами". У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 640/13154/14-ц (провадження № 61-8753св20) зазначено, що "відповідно до частини першої статті 1054, статті 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття "правочин" (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного суду України, висловлена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13)". Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на вказані висновки, консенсуальний характер укладеного між банком і позичальником договору (тобто договору, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторін та його підписання), доводи відповідача про невиникнення між сторонами зобов`язальних відносин є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, підписаними сторонами заявою-договором, меморіальними ордерами, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Доказів розірвання договору (ініціювання відповідачем розірвання договору, зокрема, з мотивів невиконання банком зобов`язань, невидачі банком картки, неперерахування коштів тощо (п. 1 ч. 1 ст. 611, ст. ст. 651-654 ЦК України) матеріали справи не містять. Посилання відповідача на те, що надані позивачем меморіальні ордери не відповідають вимогам чинного законодавства щодо встановленого порядку оформлення не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Пунктом 22.1 статті 22 вказаного Закону встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. При цьому, відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію. Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п. 42 Постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України») . Пунктом 44 Постанови НБУ від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції на час перерахування коштів) визначено, що первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (пункти 46, 47 Постанови НБУ від 04 липня 2018 року № 75 (у відповідній редакції). Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку. Особливістю складання меморіальних ордерів є те, що надати до суду його оригінал не є можливим, тому що він існує лише в електронній формі. До суду можливо надати тільки паперову роздруківку електронного розрахункового документа. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «РВС Банк» та відповідачем при укладенні кредитного договору були досягнуті істотні умови договору. Відповідач отримав кредитні кошти у сумі 15384,62 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами №№ 4157, 4158 від 15.07.2019 року, виписками по особовому рахунку. Доказів на підтвердження того, що відповідач належним чином виконує грошові зобов`язання за кредитним договором, матеріали справи не містять. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума заборгованості відповідача за тілом кредиту станом на 28.11.2023 року становить 14661,28 грн. Оскільки відповідачу були надані кошти на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України N 168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі N 666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За таких обставин, пункти договору кредиту про сплату комісії, що за підрахунками позивача становить 3195,95 грн за надання кредитних коштів, а також щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемними. Умови кредитного договору, які передбачають сплату комісій, є нікчемними та визнання їх недійсними судом не вимагається, а тому стягнення комісії у судовому порядку є неприйнятним. Зі змісту обґрунтувань позову та наведеного позивачем розрахунку заборгованості убачається, що нараховуючи проценти за прострочення виконання зобов`язання позивач, серед іншого, посилається на положення пункту 7.7.2.17 Публічної пропозиції АТ "РВС БАНК" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичної осіб, відповідно до якого розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами Заяви-Договору. В свою чергу, додана до позову Публічна пропозиція Акціонерного товариства "РВС БАНК" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичної осіб позичальником не підписана. На думку суду, вищевказана Публічна пропозиція Акціонерного товариства "РВС БАНК" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичної осіб не може бути належним доказом, оскільки її зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У наданому суду заяві-договорі від 15.07.2019, підписаного сторонами, інформація про порядок та правила нарахування процентної ставки відсутня. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами та пеню, надаючи роздруковану публічну пропозицію. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг відповідач ознайомився та погодився, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема щодо сплати процентів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. При цьому, надана позивачем роздруківка пропозиції не може бути визнана належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони погодили саме такі порядок та правила сплати процентів за користування кредитними коштами, на який посилається позивач. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих процентів та штрафних санкцій (стягнення пені не передбачено в заяві-договорі) також є необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Як вбачається із заяви-договору № 0035590 від 15.07.2019 року сторони досягли згоди та визначили строк дії кредитного договору у 24 місяці. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України), з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (звільнення від відповідальності в період дії воєнного стану). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, інфляційними втратами та 3% річних у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання з урахуванням погодженого сторонами строку кредитування та початку періоду дії воєнного стану), що, за розрахунком суду, становить 15861,94 грн. У решті заявлені вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю та безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial