Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05.09.2012 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору відповідачка [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в розмірі 50000 гривень, як повний розрахунок за вищевказаний будинок та передала позивачу оригінали всіх наявних документів на житловий будинок. Через тиждень позивач та її сім`я переїхали жити до зазначеного будинку. Враховуючи вищевикладене позивач та відповідач досягли згоди щодо всіх визначених законом та спірними правочинами істотних умов купівлі-продажу будинку, але оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, зв`язку з нею не має, тому позивач не може здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок, який набула на підставі договору купівлі-продажу (розписки), тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , укладений 05 вересня 2012 року між нею та відповідачем дійсним, а також визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами. Позивач [PERSON] та\~її представник\~ [PERSON] (в режимі відеоконференції) в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з заявою про відкладення розгляду справи не зверталась, відзив на позовну заяву не надала. Згідно\~ст. 223 ч. 1 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , вбачається, що замовником технічної інвентаризації є [PERSON] . У технічному паспорті житловий будинок зазначено літерою «А» та господарські будівлі: прибудова під літерою «а», погріб під літерою «а», дворова вбиральна під літерою «В», сараю під літерою «Б» і огорожа позначена №1-3, колонка питна «4, яма вигрібна яма - №5, вимощення-І. Після проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна встановлено, що він відповідає таким характеристикам: А-житловий будинок загальною площею 76,8 кв.м., житлова площа -43,7 кв.м.; коридор площею 3,8 кв.м, коридор площею 10,4 кв. м., ванна 4,1 кв.м., кухня 14,8 кв.м., кімната 17,5 кв.м., кімната 14,8 кв.м., кімната 11,4 кв.м. Вид опалення в житловому будинку автономне. З акту від 26.09.2022 року про підтвердження проживання [PERSON] в будинку розташованому по [ADDRESS] вбачається, що остання фактично проживає без реєстрації в зазначеному будинку та без правовстановлюючих документів з 2012 року. За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 стаття 12 ЦПК України). За частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За змістом частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частина третя статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Так, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, у справі № 363/230/18. Суд зазначає, що сторона позивача не довела факту безповоротного ухилення [PERSON] з моменту отримання грошей за будинок від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України. На підтвердження своїх вимог позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом дванадцяти років з часу укладення договору, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору. Доводи позивачки про те що відповідач відмовляється з`являтися до нотаріальної контори, не заслуговують на увагу та не доводять обставин, необхідних для визнання правочину дійсним. Водночас покази свідків [PERSON] , [PERSON] також не засвідчують про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку та вказують лише на факт домовленості про намір укласти договір купівлі-продажу будинку. Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 221/5196/16-ц. Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторона позивача реалізувало своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачкою. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed