Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

позивачка через свого представника адвоката Волощука В. В. звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить визнати таким що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 88936 від 31.10.2020 вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості за кредитним договором в розмірі 16197,98 грн. Також просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Стислий виклад позиції учасників справи В обґрунтування\~позову [PERSON] \~покликалась на\~те,\~що 31.10.2020\~приватним нотаріусом\~Житомирського міського\~нотаріального округу\~Горай О.\~С.\~вчинено виконавчий\~напис №\~88936\~про стягнення\~з неї,\~на той\~час,\~ [PERSON] на\~користь ТОВ\~«Фінансова компанія\~«Онлайн Фінанс»\~заборгованості в\~розмірі 16197,98\~грн. 14\~липня 2021\~року приватним\~виконавцем виконавчого\~округу Кіровоградської\~області Золотарьовою\~Т.\~В. на підставі вказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 66095261. Вважає, що оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню,оскільки її не було повідомлено про його вчинення, кредитний договір не є нотаріально посвідчений. Крім того не є безспірною заборгованість, сума боргу не відповідає сумі зазначеній у виконавчому написі, позичальнику відступлено право з порушенням прав позивача, оскільки відсутній будь-який розрахунок заборгованості. Відповідач правом подання відзиву не скористався. Надіслав суду додаткові пояснення у справі з копією опису вкладення та квитанцією про направлення повідомлення боржнику. В поясненнях просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню у справі № 385/335/24 в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу в сумі 18168,00 грн. Треті особи правом подати пояснення на позовну заяву не скористались. Сторони та треті особи, будучи повідомленими про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Представник позивача згідно поданої 02.04.2024 заяви просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позов підтримав, не заперечив проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач та треті особи про причини неявки не повідомили. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не забезпечив явку свого представника в судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Беручи до уваги ч. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач відзиву та клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі Ухвалою від 06.03.2024 відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.04.2024 представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позов підтримав, не заперечив проти проведення заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 02.04.2024 розгляд справи відкладено. 09.04.2024 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі. 22.04.2024 проведено розгляд справи по суті за відсутності учасників справи. Зважаючи на те, що представник відповідача був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяв про причини неявки чи про відкладення, відзиву не подав, тому суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України розглянув справу за його відсутності та згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що 31.10.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 88936 про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 656815069 від17.09.2019, укладеним між нею та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», правонаступником якого є ТОВ «Таліон Плюс», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», заборгованості в розмірі 14997,98 грн, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 3803,81 грн; прострочена заборгованість за комісією становить 0,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 7238,17 грн; строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 3956,00 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 05.08.2020 по 05.08.2020. За вчинення виконавчого запису нотаріусом отримано плату зі стягувача в розмірі 1200 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» складає 16197,98 грн. При видачі виконавчого напису нотаріус керувався, зокрема, п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999, № 1172 (а.с. 12). На підставі заяви директора ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про примусове виконання рішення (а.с. 11), приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьовою Т.В. 14.07.2021 відкрито виконавче провадження № 66095261 з примусового виконання виконавчого напису № 88936 від 31.10.2020 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованості в розмірі 16197,98 грн. (а.с. 10). 05.05.2020 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 9). Звертаючись у суд з даним позовом представник позивача зазначає, що оспорюваний виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки не було перевірено безспірність суми боргу, вчинено такий на нотаріально не посвідченому договорі. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому, вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Тобто, на час вчинення виконавчого напису та і на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Отже, починаючи з 22.02.2017 нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Матеріалами справи підтверджується, що 31.10.2020 приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 88936, про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором від 17.09.2019 № 656815069, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», правонаступником якого є ТОВ «Таліон Плюс», а потім ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» у розмірі 16197,98 грн за період з 05.08.2020 по 05.08.2020 (а. с. 12). 14.07.2021 приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Т.В. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 88936, виданого 31.10.2020 (а. с. 10). Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вчиняючи 31.10.2020 виконавчий напис № 88936, приватний нотаріус Горай О.С. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Подібна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105 св 18) та від 03 листопада 2021 року у справі № 461/1940/20 (провадження № 61-13280св21). За таких обставин, оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 31.10.2020, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також суд враховує, що відповідачем не надано суду нотаріально посвідчений кредитний договір, на підставі якого міг бути вчинений виконавчий напис. Європейський суд\~з прав\~людини вказав,\~що пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов`язує\~суди давати\~обґрунтування своїх\~рішень,\~але це\~не може\~сприйматись як\~вимога надавати\~детальну відповідь\~на кожен\~аргумент.\~Межі цього\~обов`язку\~можуть бути\~різними в\~залежності від\~характеру рішення.\~Крім того,\~необхідно брати\~до уваги,\~між іншим,\~різноманітність аргументів,\~які сторона\~може представити\~в суд,\~та відмінності,\~які існують\~у державах-учасницях,\~з огляду\~на положення\~законодавства,\~традиції,\~юридичні висновки,\~викладення та\~формулювання рішень.\~Таким чином,\~питання,\~чи виконав\~суд свій\~обов`язок\~щодо подання\~обґрунтування,\~що випливає\~зі статті\~6\~Конвенції,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~у справі\~«Проніна проти\~України» від\~18\~липня 2006\~року). Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Тетяна Валентинівна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. щодо судових витрат До позовної заяви представником позивача було долучено, договір про надання правової допомоги без номера від 25.09.2023 між [PERSON] та адвокатом Волощуком В. В. в якому в розділі 4 Гонорар адвоката та покриття видатків зазначено, що обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим Договором визначається за кількістю годин витрачених адвокатом на вчинення процесуальних дій та підготовку процесуальних документів та розрахунок суми судових витрат на суму 18168 грн, в якому зазначено, що сторонами узгоджено вартість однієї години роботи адвоката - 1514 грн. Зустріч, консультація клієнта (1 год) 1514 грн, підготовка і подання до суду позовної заяви (9 год) 13626 грн, участь в судовому засіданні (1 судове засідання) 1514 грн, підготовка до подання адвокатського запиту (1 год) 1514 грн., додаток до договору б/н від 25.09.2023 про надання правової допомоги від 27.02.2024; акт прийому-надання послуг відповідно даного договору. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. За змістом ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат слід враховувати: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц, де зокрема вказано «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони». Судом встановлено, що позивачці надано адвокатом Волощуком В. В. правову допомогу, яка полягала в підготовці та поданні позовної заяви, підготовці і поданні адвокатського запиту. Суд вважає, що зустріч клієнта не є видом правової допомоги, таке не передбачено в ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а консультація клієнта, враховуючи обсяг і характер наданої правничої допомоги в даній справі, входить до підготовки та подання позовної заяви. Крім того, як вбачається адвокат участі в судовому засіданні не приймав, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно підстави для стягнення витрат на правничу допомогу за надання послуг Зустріч та консультація клієнта і участь в судовому засіданні відсутні та в стягненні таких в загальному розмірі 3028 грн слід відмовити. Отже суд встановив, що витрати на правничу допомогу, які поніс позивач в розмірі 15140 грн підтверджені належними доказами. Слід вказати, що стягненню підлягають не тільки витрати на правничу допомогу, які вже були понесені, але і витрати, які позивач має здійснити у майбутньому в силу досягнутих домовленостей з адвокатом. Також суд звертає увагу, що відповідач просив відмовити в стягненні витрат на професійну правничу допомогу, покликаючись на не співмірність, оскільки такі не відповідають складеності справи, не є співмірними з часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, неспівмірні з ціною позову, оскільки позов має немайновий характер. Суд враховує, заперечення відповідача, бере до уваги, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. Така позиція викладена в додатковій ухвалі ВС від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, додатковій постанові ВС від 19.01.2023 в справі № 345/136/18. Статтею 30 ч. 3 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи зазначене суд вказує, що при ціні позову 16197,98 грн розмір витрат на правничу допомогу становить 15140 грн (без витрат по сплаті судового збору), тобто 90,1 % ціни позову, що суперечить принципу розумності адвокатських витрат виходячи з конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, а отже такий підлягає зменшенню. Також суд враховує, що правовідносини з яких виник спір не є складними, на надання правничої допомоги адвокатом не було затрачено багато часу. Принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення. Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей. Таке відповідає висновкам ВС в додатковій постанові в справі № 345/136/18 від 19.01.2023. З урахуванням викладеного та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи суд вважає за необхідне обмежити розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на правничу допомогу до 4000,00 грн та в стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовити. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн, оскільки позивач при зверненні до суду з цим позовом був звільнений від сплати судового збору, згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Outcome: approved