Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №НАА0GF01270031 від 28.07.2005 року у розмірі 44\~727,41 доларів США та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.07.2005 року між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №НАА0GF01270031. За умовами Договору позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 38\~061,00 доларів США на термін до 25.07.2025 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , [PERSON] укладено договори поруки. АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 38\~061,00 доларів США, проте в порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання не виконав, надані кредитні кошти не повернув. Таким чином, станом на 30.08.2023 за [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 44\~727,41 доларів США, яка складається з 21\~558,68 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 18\~062,47 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4223,34 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 882,92 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором кредиту. Представником відповідача [PERSON] надіслано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги банку не визнає з огляду на наступне. Так, вказує, що дійсно 28.07.2005 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 38\~061,00 доларів США. Також зазначає, що 28.07.2005 року між [PERSON] та позивачем дійсно було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Згідно умов договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Договором. Банк змінив термін повернення кредиту 14.11.2016 року, направивши [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості, вказані обставини встановленні у рішенні, яке набрало законної сили у справі №638/19124/18. Таким чином, порука відповідача [PERSON] припинилась 14.11.2021 року. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] у зв`язку із закінченням договору поруки. Ухвалою суду від 20.09.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.11.2023 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судових засідань по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Ухвалою суду від 31.01.2024 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в частині вимог до [PERSON] , з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3\~ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк\~або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2005 року між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №НАА0GF01270031, за умовами якого Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 25.07.2025 року включно, у виді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 38\~061,00 доларів США на цілі купівля квартири, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного Договору (п.1 Договору). 28.07.2002 року між ПАТ «Приват Банк» та [PERSON] укладено договір поруки №1. 28.07.2005 року між ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки №2 Предметом договорів є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 28.07.2005 №НАА0GF01270031, згідно якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 38 061 доларів США (п.1 договору). Умовами договорів передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (п.2 Договору). Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 38 061,00 доларів США, проте в порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання не виконав, надані кредитні кошти не повернув. Таким чином, станом на 30.08.2023 за [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 44 727,41 доларів США, яка складається з 21 558,68 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 18 062,47 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4223,34 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 882,92 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за договорами поруки, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Такий висновок викладений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 року у справі №757/13772/16-ц. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції від 26.07.2005 року, яка була чинна на час укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Частина 4 вказаної статті містить 3 речення. У залежності від строку дії договору поруки, визначеного його умовами, настають відповідні правові наслідки. Пункт 12 Договору поруки №1, №2 від 28.07.2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , [PERSON] , передбачає, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Отже, у даному випадку підлягає застосуванню «перше речення» ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Згідно пункту 1 договору поруки №1 та №2 від 28.07.2005 року, строк дії кредитного договору №НАА0G01270031 від 28.07.2005 року 25.07.2025 рік. Однак, суд зазначає, що постановою Полтавського апеляційного суду по справі №638/19124/18 від 09.10.2023 року, яка набрала законної сили, встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою до позичальника [PERSON] звернувся 14.11.2016 року, що визнається банком, тим самим банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, а отже, порука у відповідності до умов договору припиняється не раніше 14.11.2021 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом встановлено, що порука відповідачів [PERSON] та [PERSON] припинилась 14.11.2021 року, а отже у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] та [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, через те, що порука останніх припинена. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд встановив, що у порушення норм чинного законодавства та умов пункту 1.1., 2.2.2, 2.2.3., 4.1, 4.2 кредитного договору від 28.07.2005 року [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, не погашає кредит та проценти у терміни, визначені укладеним кредитним договором та графіком погашення кредиту та відсотків до нього. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової суми кредиту є право позивача вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних позивачу. Аналогічні умови передбачені підпунктом «а» пункту 2.3.3. Кредитного Договору. Як вже встановлено постановою Полтавського апеляційного суду по справі №638/19124/18 від 09.10.2023 року, яка набрала законної сили, АТ КБ «ПриватБанк» 14.11.2016 року направив письмову вимогу [PERSON] , відповідно до змісту якої, вимагав дострокового погашення всієї суми заборгованості зазначивши зокрема наступне: «термін повернення кредиту та сплати за кредитом вважається таким, що настав, а кредит і плата за кредит обов`язкові до повернення протягом п`яти днів з дня отримання відправленої письмової вимоги». Тобто, зазначеною вимогою АТ КБ «ПриватБанк» встановив новий термін повернення кредитної заборгованості, зокрема протягом п`яти днів з дня отримання письмової вимоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи те, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» в частині стягнення заборгованості з [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме на момент пред`явлення вимоги про дострокове повернення коштів. Таким чином, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та за підрахунком суду, з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором HAA0GF01270031 від 28.07.2005 року у загальному розмірі 23 532,30 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 20 799,04 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 1476,12 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 374,22 доларів США; пеня 882,92 доларів США. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог. При цьому, суд в тому числі керується\~прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.252-259, 261, 525, 526, 549, 553, 559, 599, 610, 611, 626, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial