Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

1.Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Серебрянікова В.Є. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] з вимогою щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позову зазначено про те, що [PERSON] , який помер у травні 2020 року та його дружина [PERSON] у 2011 році набули у власність квартиру [ADDRESS] . Позивач, будучи спадкоємцем першої черги після померлого сина, що прийняла спадщину, звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, однак отримала відмову з підстав, що дружина спадкодавця не надала згоду на визначення частки у спільному майні, а також з підстав відсутності документів, що підтверджують право власності на квартиру. Вказує, що 02.10.2020 відповідачем [PERSON] було подано приватному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини за законом на користь доньки спадкодавця [PERSON] , водночас останньою в зазначений день було подано до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом. У січні 2021 року позивач як спадкоємець першої черги звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на 1/6 частину кв. [ADDRESS] . На підставі звернення позивача приватним нотаріусом було надіслано лист на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON] з пропозицією надати відповідні згоди та документи, однак лист повернутий без доказів вручення. У лютому 2021 року приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням [PERSON] згоди на визначення частки померлого у спільному майні та документів, які підтверджують право власності на спірну квартиру. Зважаючи на викладене, позивач позбавлена можливості оформити спадкові права у позасудовому порядку. 26 квітня 2021 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю. Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовано тим, що 26.11.1994 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб за а/з № 1710, від якого мають спільну доньку [PERSON] [INFO] помер її чоловік, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За час шлюбу | [PERSON] за власні кошти у розмірі 110 000 дол. США, які було надано в дарунок від матері [PERSON] , було придбано майнові права на підставі договору уступки майнових прав на об`єкт інвестування (квартиру) від 17.01.2007 на квартиру загальною площею 81, 51 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що факт дарування [PERSON] зазначених грошових коштів підтверджується договором дарування грошових коштів від 17.01.2007, випискою з рахунку № [NUMBER] ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» від 17.01.2007 про зняття коштів у розмірі 110 000 дол. США на придбання квартири. Окрім вказаного, позивач звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON] подаровано їй, позивачу, також грошову суму на ремонт нового житла у розмірі 40 000 дол. США шляхом переведення на рахунок [PERSON] , відкритий в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» від 17.01.2007. Вказує на те, що договір дарування коштів від 17.01.2007 не було засвідчено нотаріально у зв`язку з тим, що дарувальник [PERSON] не вбачала необхідності у його посвідченні, оскільки це був подарунок доньці задля матеріального забезпечення в подальшому її власним житлом. Позивач вказує на те, що покійний чоловік [PERSON] не приймав фінансової участі у купівлі спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відсутністю згодою на укладення переуступки майнових прав на спірну квартиру. Чоловік не мав фінансової спроможності на купівлю житла через відсутність роботи та будь-яких доходів. Зокрема [PERSON] не реєстрував місце проживання у спірній квартирі, а також мав у власності 1\\2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Придбанню спірної квартири передувало зняття коштів з рахунку матері позивача [PERSON] в день укладення угоди у розмірі, що перевищує вартість придбаного житла, а відтак підтверджує доводи [PERSON] про придбання квартири за особисті кошти, а отже спірна квартира не відноситься до спільного майна подружжя, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , заявлені в первісному позову є недоведеними. [PERSON] вимушена звернутись до суду з метою захисту порушеного права, та просить визнати дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 110 000 дол. США, укладений 17.01.2007 між [PERSON] та [PERSON] дійсним, визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Серебряніков В.Є. скористався правом надання відзиву на зустрічну позовну заяву, у відповідності до якого заперечують в повному обсязі щодо задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. Сторона відповідача вказує на те, що предметом доказування за зустрічним позовом є спростування презумпції спільності права власності подружжя на кв. [ADDRESS] , а також не вважають належним доказом у справі договір від 17.01.2007 про дарування грошових коштів у розмірі 110 000 дол. США, оскільки стороною позивача не наведено достатніх підстав та причин ухилення сторін від нотаріального засвідчення договору дарування. Вказують на те, що обидві сторони не вважали за необхідне засвідчити нотаріально договір дарування грошових коштів, хоча були обізнані з вимогою законодавства, отже така обставина є самостійною підставою, на думку сторони відповідача, для відмови у задоволенні позову. Звертають увагу також на поведінку позивача в межах спадкового процесу, а саме той факт, що [PERSON] не надавала ані приватному нотаріусу ані відповідачу інформації щодо наявного договору дарування грошових коштів від 17.01.2007, а відтак відповідач вважає поведінку позивача суперечливою, а наданий договір дарування коштів викликає сумніви щодо його підписання у січні 2007 року. Зважаючи на викладене, вважають недоведеним укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] договору дарування грошових коштів, факту передачі грошових коштів, а також здійснення [PERSON] оплати майнових прав на квартиру за одержані в дар грошові кошти. Також заявлено вимогу щодо застосування строків позовної давності до обох заявлених позовних вимог, заявлених в зустрічній позовній заяві, а також надано клопотання про проведення судово-технічної експертизи договору дарування грошових коштів від 17.01.2007. 07 липня 2021 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, згідно з якою [PERSON] заперечує щодо викладеного, посилається на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, якою визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним з час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним з час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. [PERSON] стверджує, що саме завдяки передачі відповідачем [PERSON] грошових коштів та оформлення договору дарування коштів, позивач за зустрічним позовом спочатку набула майнові права, а в подальшому право власності на кв. [ADDRESS] . Щодо заявленого стороною відповідача клопотання про застосування строків позовної давності зазначає, що з моменту укладання договору дарування обоє зі сторін договору вважали його дійсним та виконаним. Вирішуючи питання перебігу позовної давності слід виходити не з часу укладення договору, а з моменту, коли особа дізналась про порушення майнового права, тобто з моменту звернення [PERSON] до суду з позовною заявою, а відтак позивачем було подано позов з метою захисту права особистою приватної власності шляхом визнання договору дарування дійсним, а тому моментом відліку строку позовної давності варто вважати дату подачі первісного позову до суду. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у відповідності до якого [PERSON] особисто підтверджує факт дарування доньці [PERSON] грошових коштів на суму 110 000 дол. США, а також перерахунок грошових коштів у розмірі 40 000 дол. США на рахунок доньки [PERSON] для здійснення ремонту в її новопридбаній квартирі. З поміж іншого зазначає, що факт дарування буде підтверджений показами свідків, а саме чоловіка [PERSON] , а також племінника [PERSON] , котрий був присутній особисто при даруванні коштів. [PERSON] вказує на те, що до рішення про дарування суми грошових коштів доньці спонукали неприязні відносини матері чоловіка [PERSON] , при цьому доньку відмовлялись реєструвати в квартирі, звинувачували в тому, що остання не має власного житла. Тому, відповідачем [PERSON] з чоловіком було ухвалено рішення щодо дарування доньці грошових коштів для придбання власного житла в новобудові, що забезпечила б [PERSON] . незалежність від родини чоловіка та вберегла б від докорів останніх. Зважаючи на викладене, зазначає про те, що презумпція спільності власності подружжя на спірну квартиру [ADDRESS] повністю спростована, а тому просить вимоги зустрічного позову задовольнити в повному обсязі. 02.08.2023 від відповідача за первісним позовом [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно з якими остання заперечує щодо вимог позову [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на частку квартири [ADDRESS] , оскільки зазначена спірна квартира була придбана матір`ю [PERSON] за кошти подаровані її матір`ю [PERSON] , та є відповідно особистою власністю. [PERSON] вказує на те, що її мати [PERSON] ніколи не була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , а батько [PERSON] ніколи не вважав спірну квартиру [ADDRESS] своєю власністю. Відповідач зазначає, що між батьками у стосунках існувала довіра, при цьому передбачити передчасну смерть батька ніхто не міг, між батьками офіційним чином не закріплювались домовленості щодо майна. Також [PERSON] вказує, що батько не вважав себе власником спірної квартири, а також не був причетний до придбання вказаного житла, у зв`язку з тим, що не працював протягом тривалого часу та не мав фінансової спроможності на купівлю квартири. З поміж-іншого зазначає про те, що батько та позивач [PERSON] мали напружені стосунки, при цьому особисто [PERSON] була свідком неодноразових сварок та недоброзичливого ставлення до покійного батька з боку його матері [PERSON] . Також вказує, що батько з позивачем могли не спілкуватись роками, зокрема це стосується і останніх років життя [PERSON] . За наведених обставин [PERSON] заперечує щодо задоволення первісного позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] про визнання договору дарування дійсним підтримує та просить його задовольнити. 19.01.2023 від представника позивача [PERSON] - адвоката Серебрянікова В.Є. надійшли додаткові пояснення по справі щодо розгляду справи без особистої присутності позивача в судових засіданнях. 21.02.2024 від позивача [PERSON] за зустрічним позовом надійшли додаткові письмові пояснення по справі. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] за первісним позовом в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі, просив його задовольнити. Заперечували щодо зустрічних позовних вимог, посилаючись на викладене у відзиві на зустрічний позов. У письмових поясненнях, наданих до судових дебатів, зазначили про те, що позивачем доведено належність її до кола спадкоємців першої черги за законом, прийняття нею спадщини та право на 1/3 частини у спадковій масі. Ці обставини учасників справи не оспорюються, а тому детальна оцінка доказів не здійснюється. Відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) своєю чергою подані докази з метою спростування презумпції спільності майна подружжя, а саме - докази щодо набуття квартири в особисту власність. З-поміж поданих доказів: трудова книжка спадкодавця, виписки про суми виплачених спадкодавцю доходів, виписки з банківських рахунків відповідача та її матері; документи про набуття майнових прав на квартиру; договір дарування коштів; покази свідків. Сдом досліжено трудову книжку, отримані дані від ГУ ДПС у м. Києві та ГУ ПФУ у м. Києві відомості про виплачені за життя суми доходів. Ці документи дійсно підтверджують розміри доходів спадкодавця у невеликому розмірі, водночас ці ж докази спростовують доводи про відсутність роботи та доходів, а також про те, що саме відповідач забезпечувала сімю коштами. Розмір доходів, як спадкодавця, так і його дружини не є визначальтними для вирішення питання, чи було набуте майно у спільну сумісну власність, чи ні. Надані банківські виписки, самі по собі, не є належними (релевантними) доказами передачі матірю та отримання її донькою коштів у відповідному розмірі. Документи про набуття майнових прав є належними, допустимими та достовіврними доказами набуття відповідачем права вимоги до ТОВ "Планета Земля ЛТД", а також майнових прав на спірну квартиру, проте не є належними доказами, які б підтверджували сплату за майнові права повідомленої відповідачем суми (110 000 дол. США). Не є підтвердженням розрахунків також факт передачі відповідачеві квитанцій про внесення [PERSON] коштів до фонду фінансування будівництва у 2005 р., оскільки ці документи є лише доказами прав нового кредитора у зобовязанні (ч. 1 ст. 517 ЦК ). За відсутності доказів оплати відповідач могла сплатити за майнові права будь - яку суму. У цій частині позивач повідомляє, що вона не заперечує проти власне оплатності договору, за яким відповідач набула права вимоги до ТОВ "Планета Земля ЛТД", проте заперечує стверджувальну суму розрахунків. Відповідачем надано договір дарування та призначалась експертиза, однак експерти не змогли надати відповідь на поставлені питання з огляду на встановлений ними сутт\\вий вплив сторонніх факторів, не властивих для звичаних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання реквізитів. Договір дарування викликає розумний сумнів в його достовірності. Водночас жодної заяви чи розписки від чоловіка про те, що він визнає та не заперечує проти придбання майнових прав в особисту власність дружини отримано не було. Свідки є близькими родичами, у зв`язку з чим надані покази мають викликати розумні сумніви щодо можливості підтвердження ними дійсних обставин справи. Ці докази не відповідають критерію достовірності. Щодо визнання правочину дійсним,саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір з причин відсутності коштів на сплату платежів та податків не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Сторони договору були обізнані про вимоги закону, проте обидві сторони свідомо ухилились від нотаріального посвідчення. Сторони не довели неможливість посвідчення договору саме зараз. Таким чином, позивачем доведеено належність її до кола спадкоємців першої черги за законом, відповідачем, в свою чергу не спростована презумпція спільності майна подружжя стосовно спірної квартири, тому спірна квартира є спільним майом подружжя, її 1/2 частина включається в спадкову масу, а позивач, як один із трьох спадкоємців має право на 1/6 у праві власності на неї. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення первісного позову, підтримали вимоги зустрічної позовної заяви. У письмових поясненнях, наданих до судових дебатів, зазначили про те, що позивач за первісним позовом в ході розгляду спрви не змогла достовірно пояснити походження грошових коштів, за які придбано квартиру. За таких обставин відповідно до ст. 57 СК України придбання майна, хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися обєктом спільної сумісної власності. Факт дарування коштів на придбання квартири було підтверджено надежними доказами. Справжність даного договору та дати його складання не було спростовано і в ході проведення судово - технічної експертизи документів. Та обставина, що договір дарування не був посвічений нотаріально, як того вимагає законодавство, пояснюється тим, що відповідач [PERSON] не мала фізичної змоги цього зробити, так як хворіла на той час, а також не вбачала в цьому необхідності з огляду на те, що це був подарунок дочці та це було забезпеченням власноі дитини її особистим житлом. Такий факт підтверджено і свідками. У [PERSON] (чоловіка) не було взято жодного погодження на укладення переуступки майнових прав на спірну квартиру, останній не зареєструвався в цій квартирі, не було фінансової можливості на придбання квартири і відповідно будь - яких доходів. Тобто, докзи достовірно свічать про відсутність у подружжя спільних грошових заощаджень у розмірі, достатньому для придбання спірного майна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення первісного позову, підтримала вимоги зустрічної позовної заяви, посилаючись на викладені неодноразові письмові пояснення. У письмових поясненнях, наданих до судових дебатів, зазначила про те, що обидва її батьки мали власне житло і не мали претензій щодо володіння і розпорядження нерухомістю один одного. Їй достовірно відомо , що батько не вважав кв. [ADDRESS] своєю власністю та не закріпив своє право на неї у документах про право власності. Їй також достовірно відомо, що її батько не мав фінансової можливості у придбанні даної квартири, оскільки не працював на той час. Батько не був ріелтором, а займався винахідництвом. Ій достеменно відомо, що придбанню майнових прав на дану квартиру передувало продаж земельної ділянки, яка належала її бабусі [PERSON] . За рахунок даних коштів, які в подальшому були подаровані її мамі, остання придбала майнові права на квартиру. Існували складні взаємини в їх родині, які підтверджуються прокляттями бабусі [PERSON] та тим фактом, що вона неодноразово припиняла з батьком спілкування. Бабуся [PERSON] та її донька [PERSON] (сестра батька) були обізнані з фактом дарування коштів її матері на придбання майнових прав на квартиру. Будь - яких належних, допустимих доказів того, що кв. [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя (її покійного батька та її матері), не має. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, відмовити. Визнати дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 110 000 дол. США, укладений 17.01.2007 між [PERSON] та [PERSON] та вищнати кв. [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення первісного позову, підтримав вимоги зустрічної позовної заяви. У письмових поясненнях, наданих до судових дебатів, зазначили про те, що факт дарування дочці коштів підтверджується договором дарування, випискою з рахунку щодо зняття коштів в сумі 110 000 дол. США. В силу стану здоровя не могла оформити вказаний договір нотаріально, при цьому подарунок був власній доньці. Відсутність доказів, які б свідчили про наявність у подружжя спільних грошових заощаджень у розмірі достатньому для придбання майна чи участі [PERSON] особистими коштами у його придбанні, свідчить про недоведеність вимог про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не може бути успадкована за законом. Сторонами були подані письмові пояснення до судових дебатів з заявами про розгляд справи за відсудності сторін. 2.Процесуальні дії та рішення суду. 12 березня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 12 березня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на кв. [ADDRESS] . 08 червня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/6 частинку квартири в порядку спадкування за законом. 21 вересня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва призначено судово-технічну експертизу документів, на вирішення експертів поставлено наступні питання: - Чи виконані підписи на документі «Договор дарение денег» від 17.01.2007 в той час, який датований документ? - В який період часу були виконані підписи на документі «Договор дарение денег» від 17.01.2007. 14 березня 2023 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ) повернуто до суду матеріали цивільної справи № 754/3771/21 з висновком експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів. 16 березня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва поновлено провадження по справі. 18 травня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18 травня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва витребувано у ДПІ у Деснянському районі Головного управління ДПС у м. Києві відомості про отримані [PERSON] доходи за період його перебування на обліку платником податків. Також витребувано в Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва відомості про сплату [PERSON] страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інших платежів за період його перебування на обліку застрахованих осіб. 20 червня 2023 року ухвалою Деснянского районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено визнати явку позивача за первісним позовом [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Відповідно до відповіді з Державної податкової служби України Головного управління ДПС у м.Києві від 05.06.2023, в інформаційних ресурсах Головного управління ДПС у м.Києві неможливо однозначно ідентифікувати фізичну особу за даними, зазначеними в ухвалі. Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 08.06.2023 вбачається, що надати необхідну інформацію з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на застраховану особу [PERSON] немає можливості у зв`язку з відсутністю реєстраціного номера облікової картки платника податку або паспорту. В судовому засіданні 04.04.2024 при дослідженні матеріалів справи виникло питання про необхідність повторного витребування відомостей про отримані [PERSON] доходи за період його перебування на обліку платником податків та відомостей про сплату [PERSON] страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інших платежів за період його перебування на обліку застрахованих осіб. 04 квітня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва витребувано у Державної податкової служби України Головного управління ДПС у м. Києві та в Головному управління пенсійного фонду України в м. Києві відомості про отримані доходи за період його перебування на обліку платником податків та відомості про сплату [PERSON] страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інших платежів за період його перебування на обліку застрахованих осіб. 3. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , експертів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог первісного позову та задоволення зустрічого позову. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 26 листопада 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у ВРАГС Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва за актовим записом № 1710, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] від 26.11.1994 (т.1 а.с.151). Від вказаного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.09.1997 (т.1 а.с.150). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.05.2020 року серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). (т.1 а.с.149). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу) Спадкодавець за життя не склав заповіт, а тому спадкування після його смерті здійснюється за законом. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкодавець на день смерті перебував у зареєстрованому шлюбі, мав доньку та маму. До спадкоємців за законом першої черги належать: - [PERSON] (дружина померлого, відповідач за первісним позовом); - [PERSON] ( донька померлого, відповідач за первісним позовом); - [PERSON] , яка є матір`ю померлого, позивач за первісним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. [PERSON] (донька) та [PERSON] (мати) прийняли спадщину після померлого у встановлений законом шестимісячний строк з дати смерті спадкодавця шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини (т.1 а.с.14). [PERSON] (дружина) відмовилась від прийняття спадщини на користь доньки померлого [PERSON] (т.1 а.с.74). Згідно з даними Інформаційної довідки від 16.06.2020, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», за даними реєстрових книг Бюро кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.05.2007 (т.1 а.с.84,101). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., свідоцтво видано на майно померлого [PERSON] , що складається з частки кв. [ADDRESS] , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 31.05.2007, згідно з розпорядженням № 1731 від 31.05.2007. Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку квартири видано матері померлого - [PERSON] (т.1 а.с.15). У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки кв. [ADDRESS] видано доньці померлого [PERSON] (т.1 а.с.16). 23 січня 2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, а саме кв. [ADDRESS] . (т.1 а.с. 110) За даними Інформаційної довідки від 22 червня 2020 року, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 14 лютого 2011 року, наказ № 167-С/КІ від 09.02.2011 (т.1 а.с.113). 29 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. було надіслано лист на адресу [PERSON] , [PERSON] з пропозицією надати письмову заяву спадкоємця та згоду другого з подружжя, що є живим, для можливості видачі свідоцтва про право власності на частку померлого у спільній власності, а саме на частку квартири за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.114), проте лист було повернуто без вручення. (т.1 а.с.115). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, у разі смерті одного з подружжя, в квартирі за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.117). З підстав вищевикладеного, позивач [PERSON] звернулась до суду з метою оформлення спадкових прав та просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] право власності на 1/6 частки в праві власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовною заявою, посилається на те, що спадкодавець (її син) з 1994 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , при цьому у 2011 році на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] . Оскільки зазначене майно було набуто подружжям за час шлюбу, воно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що частки чоловіка та жінки є рівними у такому майні, що свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте ними за період шлюбу, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Факт перебування померлого [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі підтверджується матеріалами справи, зокрема свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.11.1994, а також відповіддю Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 08.04.2021 (т.1 а.с.121). Сторона відповідача [PERSON] за первісним позовом категорично не погоджується із заявленими [PERSON] позовними вимогами, зокрема твердженням того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак їй належить право на спадкування після смерті сина [PERSON] , а саме 1/6 частки даної квартири. Відповідно [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування вимог позову вказує на те, що спірну квартиру І [PERSON] було придбано за власні кошти у розмірі 110 000 дол. США, які було подаровано їй матір`ю [PERSON] на підставі договору дарування грошових коштів від 17 січня 2007 року, а отже спірна квартира не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю [PERSON] . В матеріалах справи наявна копія договору дарування грошових коштів від 17 січня 2007 року, за умовами якого [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, уклали договір про те, що [PERSON] подарувала доньці [PERSON] грошові кошти у розмірі 110 000 доларів США для придбання трикімнатної квартири у місті Києві (район Троєшина), а [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] грошові кошти у сумі 110 000 дол. США для купівлі трикімнатної квартири в місті Києві (район Троєщина) (т.1 а.с.143). Слід зазначити про те, що в процесі судового розгляду представником відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокатом Серебряніковим В.Є. після проведення експертизи було подано до суду заяву про недостовірність доказу, а саме договору дарування грошових коштів від 17 січня 2007 року. У відповідності до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 09 березня 2023 року зазначено: 1. Підписи в договорі дарування, датованому 17 січня 2007 року, виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою (пастами), яка на момент дослідження має сіро-зелений колір. 2. На договір дарування, датований 17 січня 2007 року, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання його реквізитів. 3. Відповісти на питання ухвали «Чи виконані підписи на документі «Договор дарений денег» від 17 січня 2007 року в той час, який датований документ?» та «В який період часу були виконані підписи на документі «Договор дарения денег» 17 січня 2007 року» не видається можливим через суттєвий вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання їх реквізитів. Суд, враховуючи вищевказані результати експертного дослідження, з метою встановлення дійсних обставин, конкретизації та роз`яснення висновку, в судовому засіданні, котре відбулось 21.02.2024, заслухав пояснення експертів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у відповідності з якими останні пояснили процедуру проведення експертизи. В судовому засіданні експерти надали пояснення, що при проведенні експертизи обрана єдино правильна методика. Словосполучення "штучне зістарювання" "навмисність зістарювання- це не компетентність експертів. Це про надмірний вплив чогось. Це як пришвидшення зістарювання. Були фактори, які пришвидшили зістарювання. Прискорений процес впливу на документ, що привело до штучного зістарювання. Що призвело, не змогли визначити. Вид полос поглинання не дозволив провести подальше дослідження. Суд приходить до висновку про те, що посилання адвоката Серебрянікова В.Є. на недостовірність доказу, а саме договору дарування грошових коштів, не заслуговують на увагу, оскільки експерти у висновку та у судовому засіданні не надали стверджувальної відповіді щодо встановлених причин здійснення впливу сторонніх факторів, зокрема також матеріали справи не місять належних доказів здійснення впливу на досліджуваний документ саме стороною відповідача за первісним позовом. Відповідно до ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Згідно з ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Варто зауважити, що матеріали справи не містять доводів щодо необґрунтованості експертного висновку, або визнання його таким, що викликає суперечливості. Отже, в ході розгляду справи та за результатами проведення судово-технічної експертизи не було спростовано справжність договору дарування від 17 січня 2007 року, а тому відсутні підстави вважати вказаний доказ недостовірним та таким, що не може бути прийнятий судом до уваги при ухваленні рішення по справі. За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України. Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України "Про валюту і валютні операції", який набув чинності 07 липня 2018 року. За ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2 ст. 220 ЦК України. [PERSON] надано до суду в порядку доказування, окрім договору дарування грошових коштів від 17 січня 2007 року, виписку з рахунку ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» № 26200994141 від 17.01.2007, у відповідності до якої 17.01.2007 [PERSON] здійснила операцію по зняттю грошових коштів у розмірі 110 000 дол. США та 40 000 дол. США (т.1 а.с. 144). Матеріали справи також містять довідку ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» від 17.01.2007, за даними якої на рахунок [PERSON] в зазначену дату, а саме 17.01.2007 було внесено готівкові кошти на депозитний рахунок у розмірі 40 000 дол. США (т. 1 а.с.145). В процесі розгляду справи судом витребувано від ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» виписки про рух коштів за рахунками, що належать [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до наданої банком інформації від 26.10.2021 по рахунку № [NUMBER] , який належить [PERSON] , вбачається, що 17.01.2007 на рахунок було внесено грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США (т. 1 а.с.151). Також, з наданої банком інформації по рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , який належить [PERSON] вбачається, що 17.01.2007 було здійснено операцію по зняттю готівки у розмірі 110 000 дол. США та 40 000 дол. США (т.1 а.с.150). Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила про те, що спілкування родинного з дружиною померлого та племінницею нема, при цьому про доходи брата їй нічого не відомо, однак зі слів знахомих займався нерухомістю. За які кошти придбана квартира також не обговорювали. Про статки родини невідомо. Фінансові питання прийнято не обговорювати. Не чула про те, що кошти надавалися матір`ю. Про обставини придбання квартири не знає. Була інформація, що оформлена квартира за Нелю, оскільки так вирішили. Про придбання квартири дізналась у 2012 році. Останній раз бачила брата за 4 роки до його смерті і ніхто не знав, що брат хворий. Допитані в судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та свідки [PERSON] та [PERSON] надали пояснення та підтвердили той факт, що 17.01.2007 було укладено договір дарування грошових коштів між [PERSON] та [PERSON] на суму 110 000 дол. США, зокрема [PERSON] достеменно зазначив про те, що саме 17.01.2007 він особисто був присутній в установі банку при знятті готівки [PERSON] з рахунку, а також при передачі зазначених коштів її доньці [PERSON] . Також допитані підтвердили те, що грошові кошти надано [PERSON] з цільовим призначенням для купівлі нерухомого майна, а саме квартири у місті Києві. Сторона позивача [PERSON] за зустрічним позовом обґрунтовує відсутність нотаріального засвідчення договору дарування тим, що її мати [PERSON] не мала фізичної змоги це здійснити, оскільки мала проблеми зі здоров`ям, а також не вбачала в тому гострої необхідності, оскільки кошти подарувала рідній доньці задля забезпечення її особистим житлом, а відтак ухилилась від нотаріального посвідчення договору. Судом встановлено, що сторонами спірного договору було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов дарування, визначених ст.ст. 717, 725 ЦК України, а також було фактично його виконано, грошові кошти передано, що підтверджується сторонами, свідками та наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема ст.ст. 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218 та 220 ЦК. За ч. ч. 1, 2 ст. 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише за відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та у разі наявних письмових доказів про узгодження сторонами всіх істотних умов договору, при цьому повинно мати місце ухилення однією зі сторін від нотаріального посвідчення договору. Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, та поясненнями сторін, фактично відбулось повне виконання договору, оскільки грошові кошти були отримані [PERSON] , однак її матір [PERSON] ухилилася від його нотаріального посвідчення, оскільки мала проблеми зі здоров`ям та така можливість станом на час розгляду справи втрачена, тому суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в частині про визнання договору дарування від 17.01.2007 року дійсним, - підлягає задоволенню. Щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] суд дійшов наступного висновку. [PERSON] в обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви вказує на те, що нею здійснено купівлю кв. [ADDRESS] за кошти, отримані в дарунок від матері [PERSON] у розмірі 110 000 дол. США. В день дарування коштів, а саме 17.01.2007 [PERSON] з Управителем фонду фінансування будівництва виду А, ТОВ «Планета Земля ЛТД» було укладено Договір № 210/13-б-а уступки майнових прав на об`єкт фінансування. Окрім зазначеного, факт придбання [PERSON] майнових прав на спірну кв. [ADDRESS] підтверджується: - договором № 38/13-б про участь у фонді фінансування будівництва від 19.01.2005, укладеного між [PERSON] та Управителем Фонду фінансування будівництва ТОВ «Планета Земля ЛТД»; - додатковою угодою № 1 до договору № 38/13-б; - додатком до Договору № 38/13 б ; - договором № 210/13 б а уступки майнових прав на обєкт інвестування , укладеного [PERSON] з Управителем Фондуфінансування будівництва ТОВ "Планета Земля ЛТД" та додатку до нього з технічною характеристикою; - свідоцтвом про участь у фонді фінансування будівництва серії СУ-АА 000487 від 17.01.2007, укладеного між [PERSON] та Управителем Фонду фінансування будівництва виду А, ТОВ «Планета Земля ЛТД»; - заочним рішенням суду від 16.10.2007 по справі № 2-4812/1007, у відповідності до якого позов [PERSON] про визнання речового права на нерухоме майно задоволено; - договором № 81/3-13 на завершення будівництва жилого будинку; -додатковою угодою про внесення змін до Договору № 81/5-13 на завершення будівництва жилого будинку; - довідкою КП "Житлоінвестбуд - УБК" за № 114/7619 від 17.12.2010 про виконання [PERSON] зобовязань по оплаті ціни майнових прав на спірну квартиру; - актом прийому -передачі оплаченої квартири від 04.02.2011; - свідоцтвом про право власностф серії [NUMBER] від 14.02.2011; - витягом про державну реєстрацію прав на квартиру. У відповідності до довідки КП «Житлоінвестбуд-УКБ» за № 114/7619 від 17.12.2010 [PERSON] сплачено повну вартість у розмірі 299 383, 47 грн. на завершення будівництва житлового будинку на ділянці [ADDRESS] , на загальну площу 80, 6 кв.м. Кошти внесено в повному обсязі (т.1 а.с.166). З огляду на вимоги п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у цивільній справі № 738/2137/16-ц, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Також варто звернути увагу на те, що доводи сторони позивача за первісним позовом [PERSON] щодо належного матеріального забезпечення сина [PERSON] не знаходить свого об`єктивного підтвердження в процесі розгляду справи, зокрема матеріали справи не містять належних доказів зазначеним твердженням. Отже, останньою не доведено того, що [PERSON] мав достатній матеріальний дохід, що дав би йому змогу придбання спірної квартири. Також матеріали справи не місять доказів наявності у подружжя [PERSON] грошових заощаджень розмірі, достатньому для придбання нерухомого майна. З поміж іншого, суд погоджується з твердженнями [PERSON] щодо підтвердження неможливості придбання спірної квартири покійним чоловіком, а саме варто наголосити, що [PERSON] не зареєстрував місце проживання в спірному житлі, не надавав згоду на укладення переуступку майнових прав на спірну квартиру, а також не мав фінансової можливості, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6-612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Зважаючи на викладене вище, суд приймає до уваги той факт, що укладенню [PERSON] договору уступки майнових прав на об`єкт інвестування передувало зняття грошових коштів з рахунку матері [PERSON] саме в день укладення такого договору, при чому у розмірі, що перевищує вартість придбаної квартири. Тому суд приходить до переконливого висновку про те, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] навела достатні аргументи та надала належні докази про те, що спірна квартира [ADDRESS] придбана за її власні (особисті) кошти у розмірі , котрі подаровано їй матір`ю [PERSON] у відповідності до договору дарування грошових коштів від 17.01.2007 року, який в процесі розгляду справи визнано судом дійсним. Щодо строків позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст.267 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності, оскільки з моменту укладання договору дарування обоє зі сторін договору вважали його дійсним та виконаним. При цьому, при вирішенні питання про перебіг позовної давності варто виходити не з часу укладення договору, а з моменту, коли особа дізналась про порушення майнового права, а отже з моменту звернення [PERSON] до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, а саме з березня 2021 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України). Суд вважає, що в ході розгляду справи позивачем за первісним позовом [PERSON] не наведено достатніх правових підстав, що спірна квартира [ADDRESS] належить до спільної власності [PERSON] та покійного чоловіка [PERSON] . З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, при цьому стороною [PERSON] доведено той факт, що спірна квартира за вищевказаною адресою є її особистою приватною власністю останньої, оскільки придбана за особисті кошти, отримані в дар від матері, а тому не може входити в спадкову масу після майна померлого [PERSON] , а відтак вимога [PERSON] про визнання права власності на 1/6 частку у спільному майні подружжя є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. 4. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує також і питання розподілу між сторонами судових витрат. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 2 даної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір». Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог З наявних в матеріалах справи доказів вбачаться, що позивач [PERSON] ( за зустрічним позовом) за подання до суду позовної заяви про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою власністю було сплачено судовий збір у розмірі 12 258 грн. ( 11350 грн. за майнову вимогу та відповідно 908 грн. - за немайнову). Отже, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України та розміру задоволених вимог, з відповідачів підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір з кожного по 6 129 грн. ( 12258 грн : 2 = 6 129 грн.) У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачем [PERSON] було позов визнано, підлягає стягненню з останньої 3 064,50 грн. та 50 % - поверееню з державного бюджету. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Зокрема у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України сторонами повідомлено суд про те, що протягом пяти днів після ухвалення судового рішення будуть надані докази розміру понесених судових витрат для наступного вирішення судом питання про їх розподіл.

Outcome: dismissed