Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, третя особа - приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяна Василівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому вона просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за нею, [PERSON] , право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 20 квітня 1994 року за договором міни квартири на квартиру, посвідченого старшим державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Лавренко Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-1196, вона та її матір, [PERSON] , стали співвласниками однокімнатної квартири, житловою площею 20,10 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказане право власності зареєстровано в Лозівському БТІ 21 квітня 1994 року в реєстровій книзі №12 за реєстровим №1902. Позивач вказала, що [INFO] її мати, [PERSON] , померла. Вона зазначила, що звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав після смерті матері. Однак, постановою приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. №620/01-16 від 15.12.2023 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв?язку із пропуском строку для прийняття спадщини, встановленого ст. 1272 ЦК України. Разом з тим позивач вказала, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном на час смерті матері [PERSON] . Після смерті матері позивач організовувала похорони останньої, розпорядилась належними їй особистими речами та предметами побуту. Поряд з цим, з 13 серпня 1994 року по 25 травня 2016 року позивач була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері позивач продовжила проживати в квартирі, яка була їхньою сумісною власністю, користуватися житлом, мала на руках правовстановлюючий документ на всю квартиру, в тому числі продовжила доглядати і за часткою майна своєї матері, сплачувала комунальні послуги за всю квартиру, забезпечувала схоронність спадкового майна. Крім того, [PERSON] вказала, що не заявляла про відмову від спадщини після смерті матері, інші спадкоємці відсутні. За викладених обставин, з метою реалізації своїх спадкових прав позивач була змушена звернутися до суду. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, сторонам надано час для подання заяв по суті, витребувано у нотаріуса копію спадкової справи. 27.03.2024 року на адресу суду надійшов лист нотаріуса з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №76339273, відповідно до якої спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила вирішити справу на розсуд суду. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила вирішити справу на розсуд суду. В судове засідання сторони не з`явилися, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору міни квартири на квартиру від 20 квітня 1994 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Лавренко Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1-1196(а.с.17), Кас [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками однокімнатної квартири, житловою площею 20,10 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказане право власності зареєстровано в Лозівському БТІ 21 квітня 1994 року в реєстровій книзі №12 за реєстровим №1902. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12), 05.04.1974 року народилася Кас [PERSON] , матірю якої зазначено Кас [PERSON] . Як вбачається з копії довідки №54-08-01/68(а.с.13), 12.03.1994 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області зареєстровано шлюб громадян [PERSON] та Кас [PERSON] , актовий запис №108. 20.01.1998 року було зареєстровано розірвання вказаного шлюбу, актовий запис №15, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.14). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.15), 23.10.2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис 22. Позивач взяла прізвище чоловіка [PERSON] . Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання особи за №4992(а.с.11), [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 13.08.1994 року по 25.05.2016 року. З 25.05.2016 року позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є донькою [PERSON] . [PERSON] та померла [PERSON] разом підтримували домашній побут, в них був спільний бюджет, вели спільне господарство. Після смерті матері [PERSON] розпорядилася її речами , мати поховала за власні кошти. [PERSON] продовжує проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтримує її в належному стані, сплачує комунальні послуги. Вище вказане підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.26, 30). Відповідно до копії довідки №30 від 25.04.2024 року, [PERSON] не має заборгованості за адресою: [ADDRESS] , та щомісяці сплачує комунальні послуги вчасно шляхом відрахування з заробітної плати. Про вказане також свідчить копія додатку до довідки №1065(а.с.20). Інформація стосовно накладання арешту чи заборони відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , в архіві КП ЖУК відсутня, про що свідчить копія довідки №1065(а.с.19). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав після смерті матері, однак постановою приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. №620/01-16 від 15.12.2023 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв?язку із пропуском строку для прийняття спадщини, встановленого ст. 1272 ЦК України(а.с.18). За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі. Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, застосовуються положення ЦК України. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності. Так, [PERSON] померла [INFO] , тобто до даних правовідносин слід застосування ЦК Української РСР в редакції від 30.10.1999 року. Відповідно до ч.1 статті 524 ЦК Української РСР в редакції від 30.10.1999 року (далі -ЦК Української РСР), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно із ст.525 ЦК Української РСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК Української РСР визначено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Як вбачається із статті 527 ЦК Української РСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 305/235/17. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на той час, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги пояснення свідків, копії довідок про сплату позивачем комунальних платежів за спірною адресою, суд вважає, що факт фактичного прийняття спадщини позивачем є доведеним. Згідно із ст.553 ЦК Української РСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними.Відносини власності регулюються Законом України "Про власність" ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. ( Із змінами, внесеними Законом №3718-12 від 16.12.93) Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно дост. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. З урахуванням відмови нотаріуса виник цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 227/3750/19. Враховуючи відсутність всіх необхідних документів у позивача для подальшого вирішення питання прийняття спадщини у позасудовому порядку, суд вважає за можливе вирішити питання права власності на спадщину. Статтею 112 ЦК Української РСР визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Беручи до уваги вище викладене, зважаючи на всі докази в їх сукупності, а також на відмову нотаріуса, з урахуванням суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено дві позовні вимоги, одна з яких немайнового характеру, а друга вимога - майнового характеру. Так, з урахуванням положень ЗУ Про судовий збір, беручи до уваги звіт про оцінку квартири, позивачу при поданні позову необхідно було сплатити 2 422, 40 грн за дві вимоги. Відповідно до квитанцій, доданих до позову, [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 1816, 80 грн. Зважаючи на те, що позивач не просила стягнути з відповідача на її користь судовий збір, суд вважає за необхідне стягнути з позивача несплачену частину судового збору у сумі 605, 60 грн.

Outcome: approved