Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи Позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідач до судових засідань не зявлявся, заяв та клопотань по суті справи або про відкладення розгляд справи не надавав. Третя особа підтримала висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.04.2024 року з №520/01-11, згідно якого вважається доцільним визначити місце проживання проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . 2. Процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Одеси 30.08.2023 року ( а/с 1). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2023 року головуючим визначено Луняченко В.О. ( а/с 31). Ухвалою суду від 03.10.2023 року відкрито провадження у справі у порядку ( а/с 53). Також, судом, ухвалою від 31.10.2023 року зобов`язано орган опіки та піклування розробити та подати до суду висновок щодо доцільності визначення місце проживання малолітнього із матір`ю. Крім того судом витребувана з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин [PERSON] та згідно довідки від 06.11.2023 року за №1127 головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомив що 05.06.2021 року [PERSON] у пограничному пункті Краківець на автомобілі виїхав за межі України та не повертався. Відповідно до висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.04.2024 року з №520/01-11 орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність визначити місце проживан малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідач викликався до судового засідання по останньому відомому місту проживання та через оголошення на сайті судової влади. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутність на підставі наданих доказів та матеріалів справи. 3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів Як встановлено судом 07.05.2011 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, пр що складено відповідний акт №251. Від шлюбу [INFO] народився спільний син - [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №7571 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області . 10.01.2019 Київським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у справі №520/19876/19 за позовом [PERSON] та розірвано шлюб між нею та [PERSON] . Після припинення фактичних шлюбних відносин з 2019 року [PERSON] не приймає участі у вихованні спільного сина а ні духовно а ні матеріально, не цікавиться його життям та розвитком. Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.04.2024 року з №520/01-11 орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] 4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини Цивільний процесуальний кодекс України ( спрощене ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із визначенням місця проживання дитини та 14 років врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України). Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року N 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі N 712/11527/17. 5. Обґрунтування мотивів рішення суду с оцінкою аргументів сторін Як визначено Верховним Судом у постанові від 11.12.2023 у справі №607/20787/19 Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму дол. дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Об`єднана палата зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі N 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі N 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі N 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі N 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі N 944/5191/19). К даному випадку суд, враховуючи факт фактичного ігнорування своїми обов`язками батьком щодо належного утримання та піклування над дитиною, залишення дитини без допомоги у найтяжкі часи, коли в Україні введено воєнний стан внаслідок повномасштабної агресії російської федерації, а також висновок органу опіки та піклування,. суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та визначення місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved