Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій вона просить визначити за кожним, а саме за нею та за [PERSON] право власності на 1/5 частки в сумісної спільної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Визнати договір купівлі-продажу 1/5 частки вказаної квартири, укладений 17.12.2021 між нею та [PERSON] дійсним, та визнати за нею право власності на 1/5 частину квартири ( власником якої був [PERSON] ) В обґрунтування позову зазначила, що згідно з договором міни квартирами від 17 грудня 1994 року, посвідченого Десятою Харківською нотаріальною конторою №1-16225, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності наступним особам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] в м. Красноармійськ Донецької області, батько [PERSON] помер [INFO] в м. Грайворон, Грайворонського району, Білгородської області, РФ. Заповіту батьки не залишили. Брат позивачки [PERSON] був громадянином РФ та помер та в молодому віці. Брат позивачки [PERSON] після одруження взяв прізвище дружини [PERSON] . Після смерті батька та матері, позивачка була зареєстрована та проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] , сплачувала комунальні послуги, робила у квартирі ремонт тримала її у належному стані. У грудні 2021 року позивачка домовилась з [PERSON] щодо продажу ним їй частини квартири. Дійшовши згоди щодо всіх умов договору купівлі-продажу, 17.12.2021 позивачка сплатила відповідачу 135\~964,50 грн., що за курсом НБУ становило 5000 доларів США за 1/5 частку квартири [ADDRESS] , відповідач пообіцяв в термін до 30.01.2022 року прибути до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. З цього приводу відповідачем [PERSON] складено нотаріально посвідчену заяву. Позивачка вказує, що відповідач ухиляється від взятих на себе зобов`язань посилаючись на брак коштів та часу. Від відповідача відзиву не надійшло. Ухвалою Дзержинського районного суду від 25 січня 2024 року позовну заяву прийнято та відкрито спрощене провадження по справі. 13.03.2024 від позивачки надійшла заява в якій вона просила визначити за нею та за [PERSON] право власності на 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати договір купівлі-продажу 1/5 частки вказаної квартири, укладений 17.12.2021 між нею та [PERSON] дійсним. Позивачка та її представник в судовому засідання підтвердили обставини, які вказані в позовній заяві, позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом направлення повісток на зазначену у позовній заяві адресу, при цьому повістки повернулись без вручення адресату з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також відповідач повідомлявся розміщенням оголошення на сайті суду про його виклик. У зв`язку з тим, що судом вживалися заходи щодо виклику\~\~відповідача, однак останній в судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, також відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності наступним особам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни квартирами від 17 грудня 1994 року, посвідченого Десятою Харківською нотаріальною конторою №1-16225, про що свідчить Довідка про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів № 1117507, дата формування довідки 22.12.2021 ( прізвища власників в довідці не відповідають прізвищам, зазначеним у інших документах). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис 127. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 170209310004700177007. [PERSON] після реєстрації шлюбу, актовий запис 815 від 08 вересня 1995 року, змінила своє прізвище на [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00032503259. [PERSON] після реєстрації шлюбу, актовий запис 587 від 29 серпня 2003 року, змінила своє прізвище на [PERSON] , що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00032503448. [PERSON] \~отримав 135\~964,50\~грн.,\~що за курсом НБУ становило 5000 доларів США від [PERSON] як розрахунок за продаж всієї належної йому частки квартири за адресою: [ADDRESS] в повному обсязі. Фінансових претензій до [PERSON] не має, що підтверджується заявою від 17 грудня 2021 року нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К. Л., зареєстрованою в реєстрі за № 4683. Згідно з заявою від 17 грудня 2021 року [PERSON] зобов`язується після зняття всіх обтяжень, що пов`язані з борговими зобов`язаннями не пізніше 30.01.2022, шляхом прибуття до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К. Л. укласти договір купівлі-продажу належної йому частки квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальним правилом ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Але, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначено форму договору купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Між сторонами договору купівлі-продажу квартири у формі визначеній ст. 657 ЦК України укладено не було. Натомість відповідачем було надано розписку, що він отримав грошові кошти за квартиру. Але розписка не підтверджує, що [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів № 1117507, від 22.12.2021 співвласниками квартири є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Доказів зміни прізвища [PERSON] надано не було, тому не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] мав право продавати частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Окремо суд звертає увагу на довідку ( копію) без номеру та дати складання, видану начальником Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС в Харківській області ( а.с.18). Зі змісту вказаної довідки вбачається, що вона видана « [PERSON] » про розшук його матері « [PERSON] ». З вказаої інформації також не можна ідентифікувати відповідача як « [PERSON] » - сина « [PERSON] » Суд також акцентує увагу, що у свідоцтві про смерть, договорі міни квартири, технічному паспорті квартири, довідці містяться різні написання прізвища померлої [PERSON] . Вказані обставини суттєво впливаються на коло осіб власників спірної квартири та визначення часток власності вказаної квартири. Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом частини першої статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17, та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12. Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року звертає увагу судів на те, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. В даному випадку позивачка не довела що [PERSON] є стороною договору купівлі-продажу, отже він не може ухилитися від його нотаріального посвідчення. Отже, судом не встановлено, що між позивачкою та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу частки на право спільної сумісної власності на квартиру, тому вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та таким, що відбувся не підлягає до задоволення. Щодо вимоги про визначення за кожним, а саме за позивачем та за [PERSON] право власності на 1/5 частки в сумісної спільної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , то така вимога також не підлягає до задоволення, Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з ч.1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже позивачка повинна довести що сторони у справі є співвласниками квартири. Відповідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом, самостійного визначення судом належного відповідача. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, так само, законом покладено право позивача визначати відповідача, співвідповідача. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає, та самостійно, без письмової на те згоди позивача не залучає іншого співвідповідача чи замінює первісного відповідача на іншого. Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивачі відповідач. Вказане випливає із правил частин 1-3 ст. 51 ЦПК України. Зокрема, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Суд без згоди позивача позбавлений процесуальної можливості самостійно визначити склад осіб, які мають відповідати за позовом, і підстав для застосування судом правила частини 3 ст. 51 ЦПК України не встановлено. Відповідно до Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України». За результатами розгляду справи суд відмовляє у задоволенні позову до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Аналогічні висновки викладені у постановах ВС КЦ від 21.12.2020 року № 328/2428/17, від 13.01.2021 року № 404/596/18. Як встановлено судом, позивачкою не доведено право власності [PERSON] на 1/5 частки в спільній сумісній власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , отже [PERSON] є неналежним відповідачем за позовною вимогою про визнання частки у спільній сумісній власності на квартиру. За таких обставин в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в сумісній спільній власності квартири та визнання договору купівлі-продажу дійсним слід відмовити. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивачки не стягується. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. ст. 203, 206, 210, 220, 318, 334, 355, 356, 368, 369, 370, 372, 655, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed