Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про нарахування заборгованості зі сплати аліментів, згідно з вимогами якої просив суд скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 12.06.2023 року; зобов`язати Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві зробити новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з листопада 2020 року до червня 2023 року посилаючись на Рішення Деснянського районного суду м. Києва під головуванням судді Галась І.А. від 03.10.2016 року та закон України про Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а саме: не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зобов`язати Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві вчинити процесуальні дії по скасуванню арешту з майно позивача, зобов`язати [PERSON] відшкодувати спричинені йому збитки, зазнані в ході судового розгляду справи. Ухвалою судді від 18.07.2023 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд справи. 04.09.2023 від представника відповідачки - адвоката Петренко А.С. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого відповідачка не погоджується із заявленими позовними вимогами посилаючись на те, що позивач, станом на день подання позовної заяви аліменти не сплачувались понад 10 місяців, що грубо порушувало права неповнолітньої доньки, при цьому маючи достатні доходи на її утримання. Вважає розрахунок заборгованості по сплаті аліментів вірним та справедливим та таким, що не підлягає перерахунку. Крім того, вказала, що позивачем не доведено жодних обставин на які він посилається у позові, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у позовному обсязі. 19.09.2023 позивач у свою чергу подав суду відповідь на відзив, у якій заперечує щодо зазначених доводів сторони відповідача. Ухвалою суду від 20.09.2023 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Відповідно до розпорядження від 06.11.2023 року у зв`язку з прийняттям 31 жовтня 2023 року Вищою радою правосуддя рішення №1016/0/15-23 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва Лісовської О.В., відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначити повторний автоматизований розподіл по справі №754/9598/23 (провадження №2/754/4252/23) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про нарахування заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06.11.2023 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А. Ухвалою судді від 28.11.2023 вищевказану справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. 20.02.2024 від позивача повторно на адресу суду надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №2 від 12.02.2024. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2024 було витребувано від Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) належним чином посвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 54915978. Позивач у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив їх задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідачки - адвокат Петренко А.С. у судовому засіданні щодо вимог позову категорично заперечувала, надаючи пояснення посилалась на обставини викладені у поданому суду відзиві на позов. Старший державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черуха О.М. у судовому засіданні пояснив, що розрахунок заборгованості здійснено у відповідності до ухваленого судом рішення та вимог чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року було вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.02.2016 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до витягу №2026523403317 з реєстру платників єдиного податку, [PERSON] є фізичною особою - підприємцем з 01.11.2020 року (а.с.5). Згідно з довідкою - розрахунком заборгованості зі сплати аліментів виданої Старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Черухою О.М., станом на 01.06.2023 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , складає 132 545,50 грн.. Відповідно до змісту позовної заяви позивач посилається на те, що розмір аліментів, визначений у рішенні суду є завищеним, останній не має можливості сплачувати визначений судом розмір. При цьому, позивачем не заявлено вимогу про зменшення розміру аліментів, що визначений за рішенням суду, а фактично просить про зобов`язання виконання рішення суду про стягнення присуджених аліментів у розмірі не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку без врахування визначеного судом стягнення у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) позивача. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 с. 182 Сімейного кодексу України). Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів. Відповідно до частини 2 статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Як вбачається з наданих суду пояснень державного виконавця Черухи О.М. та наявних у матеріалах справи доказів, позивач є фізичною особою - підприємцем, нарахування аліментів здійснюється із середньої заробітної плати, доказів того, що аліменти на утримання малолітньої доньки нараховуються з порушенням вимог закону суду не надано, таким чином у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування розрахунку заборгованості та зобов`язання Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві зробити новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з листопада 2020 року до червня 2023 року посилаючись на Рішення Деснянського районного суду м. Києва під головуванням судді Галась І.А. від 03.10.2016 року та закон України про Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а саме: не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи, що в ході розгляду справи судом не встановлено порушень при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини, а позовні вимоги щодо зобов`язання Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві вчинити процесуальні дії по скасуванню арешту з майна позивача та зобов`язання [PERSON] відшкодувати спричинені йому збитки, зазнані в ході судового розгляду справи, є похідними від позовних вимог про скасування розрахунку заборгованості, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed