Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить стягнути з ТОВ "МАКСІПРОМ ГРУП" на його користь 164 558 (сто шістдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 20 копійок, що включає 33 131 гривня 15 копійок невиплаченої заробітної плати, 81 339 гривень 05 копійок - середнього заробітку за весь час затримки, в межах шести місяців, 50 000 гривень 00 копійок моральної шкоди, 88 гривень 00 копійок поштові витрати досудового врегулювання спору, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Максіпром Груп», ЄДРПОУ:38167697 на рахунки Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ЄДРПОУ:35004297, 8713 (вісім тисяч сімсот тринадцять) гривень 02 копійки утримані відповідачем, але не перераховані аліменти за виконавчим провадженням №70773890. Також позивач просить рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 13 765 гривень 07 копійок допустили до негайного виконання, рішення суду в частині стягнення утриманих, але не перерахованих аліментів за виконавчим провадженням №70773890 - у межах суми платежу за один місяць в розмірі 1667 гривень 11 копійок допустили до негайного виконання. Позовні вимоги мотивує тим, що за записами його трудової книжки 04.12.2019 року [PERSON] , уклав трудовий договір №203/12-19 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіпром Груп» (Наказ про прийняття на роботу №К13/12-19 від 03.12.2019р) був працевлаштований охоронником служби безпеки ділянки магнітної сепарації №3. За Наказом директора ТОВ «Максіпром Груп» №К24/02-21 від 03.02.2021 року був переведений охоронником служби безпеки на ділянки магнітної сепарації №1 та №2 (Наказ № К24/02-21 від 03.02.2021р). Згідно до Наказу №09/03-23 від 20.03.2023 року позивач був звільнений у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників відповідно до п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю. Під час звільнення з роботи позивач отримав розрахунковий лист щодо заборгованості відповідача по заробітній платі та на даний час відповідач не розрахувався з позивачем по належній йому заробітній платі (у тому числі вихідна допомога, не використані дні відпустки, оплата простою, лікарняні), а також не перерахував утримані з нього аліменти відсотком стягувачу на його дитину. Внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в тому, що з 21.09.2022 року позивач був госпіталізований до відділення неврології міської лікарні, де йому діагностували міжхребцеву грижу та направили до лікарні Мечникова м.Дніпро для оперативного втручання. У жовтні-грудні 2022 року позивач лікувався у відділенні неврології міської лікарні. У січні 2023 року позивачу встановили ІІ групу інвалідності. Протягом 2023 року позивач неодноразово лікувався у стаціонарі відділення неврології у лікарні міста Покров. У травні 2023 року проходив двох тижневий курс реабілітації у комунальному некомерційному підприємстві «Липовецька обласна лікарня відновного лікування дітей з органічним ураженням центральної нервової системи, порушенням психіки і опорно-рухового апарату Вінницької обласної лікарні». Внаслідок браку матеріальних ресурсів для подальшої реабілітації позивач вимушений прохати у близьких та родичів або запозичувати. Грошові кошти у виді заробітної плати, які не виплачені відповідачем посприяло в якості негативних явищ, не сприятливих емоційних напруг та переживань, оскільки грошових коштів позивачу не вистачало не вистачає для подальшої реабілітації та поступовим відновленням свого здоров`я. Крім того не виплата грошових коштів відповідачем відобразилось й дитині позивача, оскільки відповідач утримав з заробітної плати позивача аліменти, але фактично не здійснив перерахування на рахунки третьої особи по даній справі, що виразилося у зменшенні обсягу матеріальних благ (одяг, взуття, харчування, тощо), що могли бути витрачені на дитину позивача. Позивач зазначає, що в нього зберігається почуття образи з боку відповідача, оскільки в працівники відповідача знали про недуг позивача і не сплачували заробітну плату. Позивач зазначає, що відповідач тривалий термін не сплачував за позивача як за найманого працівника податки і збори до контролюючих органів за період з жовтня 2022 року по дату його звільнення, що негативно вплинуло на розмір пенсії по інвалідності позивача (зменшений стаж, коефіцієнт стажу), оскільки на думку позивача коефіцієнт стажу це один з основних чинників, що впливає на основний розрахований розмір пенсії. В цілому внаслідок не виплати відповідачем заробітної плати позивач пережив матеріальний дискомфорт, емоційні переживання за свій матеріальний стан та стан свого здоров`я через брак коштів для реабілітації внаслідок інвалідності, психологічні та емоційні переживання за свою дитину, на яку необхідні також виділяти матеріальні ресурси, щоб прогодувати, вдіти, забезпечити усім необхідним та за необхідності пролікувати. Наслідки неправомірної поведінки відповідача, що виразилася у бездіяльності у не виплаті заробітної плати потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу позивача, а саме: пошук матеріальних ресурсів для поступового одужання та реабілітації, а також відновлення порушеного трудового права позивача щодо оплати праці. Зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позивач просить суд стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди за затримку виплати заробітної плати в розмірі 50000,00 грн., а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Повноважний представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Разом з тим, на адресу суду органом зв`язку повернутий конверт з довідкою та відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Повноважний представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд зі згоди позивача ухвалив рішення про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.15ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Судом встановлено, що 04.12.2019 року позивач уклав трудовий договір №203/12-19 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіпром Груп» (Наказ про прийняття на роботу №К13/12-19 від 03.12.2019р) та був працевлаштований охоронником служби безпеки ділянки магнітної сепарації №3. За Наказом директора ТОВ «Максіпром Груп» №К24/02-21 від 03.02.2021 року був переведений охоронником служби безпеки на ділянки магнітної сепарації №1 та №2 (Наказ № К24/02-21 від 03.02.2021р). За Наказом №09/03-23 від 20.03.2023 року позивач був звільнений у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників відповідно до п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Строки виплати заробітної плати передбачені ст. 115 КЗпП України. Відповідно до розрахункового листа, що був виданий позивачу у момент звільнення, останні виплати відповідачем були перераховані у грудні 2022 року. При звільненні позивача з роботи, а саме: 20.03.2023 року, відповідач заборгував позивачу наступні суми помісячно: \~ \~ \~ \~Після виплат лікарняних за відповідачем залишився борг за грудень 2022 року 5932 гривні 73 копійки; \~ \~ \~ \~Борг за січень 2023 року склав: 13446,18грн 2622,01грн = 10824,17грн, де 13446,18грн нараховано всього, 2622,01грн утримано всього, 10824,17грн залишок боргу у звітному періоді. \~ \~ \~ \~Борг за лютий 2023 року склав: 4141,89грн 2824,78грн = 1317,11грн, де 4141,89 нараховано всього, 2824,78грн утримано всього, 1317,11грн залишок боргу у звітному періоді. \~ \~ \~ \~Борг за березень 2023 року склав: 27573,35грн 12516,21грн = 15057,14грн, де 27573,35грн нараховано всього, 15057,14грн утримано всього, 15057,14грн залишок боргу у звітному періоді. З урахуванням наведеного, станом на дату звільнення позивача з роботи відповідач заборгував виплат із заробітної плати: 5932,73грн + 10824,17грн + 1317,11грн + 15057,14грн = 33131 (тридцять три тисячі сто тридцять одна) гривня 15 копійок. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку Щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в межах шестимісячного терміну, а саме: за період з 01.04.2023 по 30.09.2023. У відповідача існує обов`язок своєчасно розраховуватись із звільненими працівниками, а у випадку не проведення остаточного розрахунку при звільненні, нести майнову відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП. Проаналізувавши зміст ч.2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, повний розрахунок по заробітній платі власником підприємства з позивачем при звільненні не проведено. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019р. у справі №607/14495/16-ц. Згідно положень ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Починаючи з 21.09.2022 року по 20.03.2023 року позивач фактично не працював, оскільки був на лікарняному. З 16.01.2023 року позивачу встановлено другу групу інвалідності загального захворювання. Тобто для визначення та вирахування середньої заробітної плати за затримку розрахунку необхідно брати два місяці перед місяцем, в якому відбулась подія, а саме: липень-серпень 2022 року. У відповідності до індивідуальних відомостей позивача про застраховану особу форми ОК-5 в липні 2022 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 12424,00грн, у серпні 2022 року нарахована заробітна плата склала 15106,14грн. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Нарахування виплат, що обчислюються середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденні (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавств, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роб (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-ІХ 24.02.2022 "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та продовжено по теперішній час. Відповідно до ч. 6 ст. 6 ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" на пері воєнного стану в Україні скасовано усі святкові дні та перенос робочих днів. Отже, у зв`язку з викладеним та з урахуванням положень ч. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.04.2023 по 30.09.2023, тобто, в межах за шість місяців становить: (12424,00 + 15106,14) / 44 х 130 = 81339,05грн, де 12424,00грн заробітна плата за липень 2022 року, 15106,14 заробітна плата за серпень 2022 року, 44 робочі дні у липні-серпні 2022 року, 130 робочі дні у квітні-вересні 2023 року (затримка розрахунків по виплаті заробітної плати в межах шести місяців). Середній заробіток за один місяць склав (12424,00 + 15106,14) / 44 х 22 = 13765,07грн Згідно положень ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутні спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» крім інших вимог, передбачених ст. 137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральну шкоду за затримку виплати заробітної плати позивач оцінює в 50000грн. Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 21.09.2022 року позивач був госпіталізований до відділення неврології міської лікарні, де йому діагностували міжхребцеву грижу та направили до лікарні Мечникова м.Дніпро для оперативного втручання. У жовтні-грудні 2022 року позивач лікувався у відділенні неврології міської лікарні. У січні 2023 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності та на даний час позивач проходить тривалий курс реабілітації. Протягом 2023 року позивач також неодноразово лікувався у стаціонарі відділення неврології у лікарні міста Покров. У травні 2023 року позивач проходив двох тижневий курс реабілітації у комунальному некомерційному підприємстві «Липовецька обласна лікарня відновного лікування дітей з органічним ураженням центральної нервової системи, порушенням психіки і опорно-рухового апарату Вінницької обласної лікарні». За таких обставин суд вбачає, що позивачем доведено той факт, що дійсно протягом всього курсу реабілітації позивачем витрачались значні зусилля та матеріальні кошти для відновлення здоров`я. Як повідомляє позивач, останній внаслідок браку матеріальних ресурсів для подальшої реабілітації вимушений прохати у близьких та родичів або запозичувати. Грошові кошти у виді заробітної плати, які не виплачені відповідачем посприяло в якості негативних явищ, не сприятливих емоційних напруг та переживань, Вбачається, що відповідач утримував з заробітної плати позивача аліменти, але фактично не здійснював перерахування на рахунки Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що виразилося у зменшенні обсягу матеріальних благ (одяг, взуття, харчування, тощо), що могли бути витрачені на дитину позивача. В цілому внаслідок не виплати відповідачем заробітної плати позивач переніс матеріальний дискомфорт, емоційні переживання за свій матеріальний стан та стан свого здоров`я через брак коштів для реабілітації внаслідок інвалідності, психологічні та емоційні переживання за свою дитину, на яку відповідач утримував, але не перераховував матеріальні кошти. Судом також було встановлено, що позивач вживав заходів досудового врегулювання спору та бажав врегулювати виниклу ситуацію не судовим шляхом, проте претензія не була отримана відповідачем за його юридичною адресою. У зв`язку із досудовим врегулюванням спору позивач поніс матеріальні (поштові) витрати, що підтверджуються матеріалами справи в розмірі 88 гривень 00 копійок, що включає: 70,00 гривень направлення претензії, 3,00грн поштовий конверт, 15,00гривень повернення поштового відправлення. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що сума компенсації від відповідача спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 25 000,00 грн. Відповідно до розрахункового листа відповідач утримав із заробітної плати позивача за лютий 2023 року 1667,11грн, за березень 2023 року 7045,91грн. Тобто, загальна сума утриманих з позивача та не виплачених відповідачем аліментів склала 8713 (вісім тисяч сімсот тринадцять) гривень 02 копійки. На даний час виконанням судового Наказу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 04.01.2023 року по справі №184/1900/22 щодо стягнення з [PERSON] аліментів на його дитину займається Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), який виніс Постанову про відкриття виконавчого провадження №70773890 та в подальшому направив відповідну Постанову про стягнення аліментів із заробітної плати на адресу відповідача на підставі чого відповідач утримував із заробітної плати позивача аліменти, але в кінцевому результаті не здійснив фактичні перерахунки на рахунки третьої особи. Відповідно до п.1 та п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 33131,15 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 81339,05 грн. середнього заробітку за час розрахунку при звільненні (затримка розрахунків по виплаті заробітної плати в межах шести місяців), 25 000 грн. моральної шкоди, 88 гривень 00 копійок поштові витрати досудового врегулювання спору, а також допустити до негайного виконання щодо стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 13\~765,07 грн, а також утриманих, але не перерахованих аліментів за один місяць в розмірі 1667,11 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "МАКСІПРОМ ГРУП" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Героїв Чорнобиля, буд. 106; ІНН 38167697) на рахунки Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ЄДРПОУ:35004297, 8713,02 грн утримані відповідачем, але не перераховані аліменти за виконавчим провадженням №70773890. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України. Тому з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial