Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком. Позов мотивований тим, що 24.04.2007 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилося 2 дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому, на даний час старша донька проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду від 24.05.2023 року. До серпня 2022 року сторони проживали у Дніпропетровській області, однак, зважаючи на воєнні дії в України, вони вирішили залишити небезпечний регіон та тимчасово переїхали проживати у м.Вінниця. При цьому, вони домовилися, що спочатку позивач переїде до м.Вінниці, щоб знайти житло, а потім і вся сім`я. Старша дочка також поїхала з позивачем. Однак, як виявилося згодом дружина не мала наміру переїжджати до м.Вінниці, та залишилася у м.Марганець. Згодом взагалі переїхала з-за кордон. Відтак, з серпня 2022 року позивач разом із старшою донькою [PERSON] проживає у м.Вінниці. Дитина ходить у школу, також відвідує центр розвитку та художню школу. Позивач вказав, що він відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, та розуміє, що дитина потребує уваги як батька так і матері, тому не використовує прихильність доньки у власних інтересах, а навпаки намагається всіляко захистити доньку від негативу, який пов`язаний з відсутністю у її житті матері. Враховуючи вищевикладне, позивач просив суд визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] разом з батьком. Ухвалою суду від 14.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. За клопотанням сторони позивача 07.09.2023 року витребувано зі Служби у справах дітей ВМР висновок щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Ухвалою суду від 16.01.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Судові витрати залишити за позивачем. Крім того, просила суд залишити без розгляду клопотання про виклик та допит свідків. Суд ухвалив прийняти відмову представника позивача [PERSON] від виклику та допиту свідків. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо проживання неповнолітньої доньки [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці десяти років може висловити свою думку та сформулювати погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. В судовому засіданні було заслухано думку дитини [PERSON] , яка пояснила, що з матір`ю вона не бачилася давно та по телефону з нею не розмовляє. Бажає проживати разом з батьком. Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала висновок служби. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] (а.с.7). В шлюбі у подружжя народилося двоє дітей. Відповідно до Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] у м.Марганець Дніпропетровська область. Батьки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Відповідно до повторного Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] у м.Нікополь, Дніпропетровська область. Батьки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Батько [PERSON] та дитина [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується Довідками №529-5002004901 від 15.08.2022 року та №529-5002005030 від 15.08.2022 року (а.с.8-9). Відповідно до Довідки-характеристики №02-29/185 від 25.05.2023 року [PERSON] навчається в КЗ «ВЛ №29». Батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, бере активну участь у громадському житті ліцею та класу. Мати [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з класним керівником, не відвідує батьківські збори (а.с.10). Згідно Характеристики ФОП [PERSON] [PERSON] відвідує центр розвитку дитини BabyStar з квітня 2023 року за напрямком «Англійська мова». Батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, приводить та забирає дитину із занять. Мати [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з викладачем центру, не цікавиться успіхами дитини (а.с.13). З Довідки КЗ «ВМ ПДЮ ім.Л.Ратушної» вбачається, що дитина [PERSON] відвідує гурток зразкового художнього колективу «М`яка іграшка» з листопада 2022 року. Дитину на заняття приводить та забирає батько (а.с.14). Відповідно до Психологічної характеристики на [PERSON] встановлено, що дитина дуже тепло відноситься до батька. Для неї дуже важливо мати родину.Як звичайна дитина вона дуже хотіла б мати сім`ї, але розуміє , що це не можливо. Часом посилену турботу батька сприймає як обмеження та контроль, однак в батькові вона знаходить безумовну любов та можливість розслабитися та відпочити. (а.с.68). З Виписки із медичної карти амбулаторного хворого вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку у КНП «ЦПМСД №4». По догляду за хворою дитиною знаходився батько - [PERSON] (а.с.12). Також, згідно Характеристики на [PERSON] від 23.05.2023 року, [PERSON] працює на ДП «45 ЕМЗ» з вересня 2022 року. За час роботи проявив себе позитивно. Має хорошу професійну підготовку, працює старанно та відповідально. З великою турботою розповідає про свою родину, опікується неповнолітньою донькою (а.с.11). Відповідно до Довідки про доходи №22 від 03.07.2023 року, заробітна плата [PERSON] за період з грудня 2022 року по травень 2023 року складає 75 752,56 грн. (а.с.69). Із письмових пояснень [PERSON] , вбачається, що останній знає [PERSON] з вересня 2022 року. Працює разом з ним. [PERSON] відомо, що [PERSON] опікується своєю донькою. Дружину ніколи не бачив (а.с.15). [PERSON] у письмових поясненнх вказала, що знає [PERSON] з вересня 2022 року. Про [PERSON] може сказати тільки позитивне, він завжди дивиться за дитиною, вони разом гуляють, дитина чиста та охайна (а.с.16). [PERSON] в письмових поясненнях вказала, що знає [PERSON] з вересня 2022 року. [PERSON] та його донька складають гарне враження, дитина завжди чиста та охайна, активна. [PERSON] чудовий батько, вічливий, урівноважений. Мати дитини ніколи не бачила (а.с.17). Суд не приймає до уваги подані позивачем письмові пояснення, оскільки вважає дані докази недопустимим в розумінні положень ст. 78 ЦПК України. Із Сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду Серія 10ААЗ від 13.06.2023 року вбачається, що наркологічні протипоказання у [PERSON] до роботи тесляром відсутні. Також відсутні психіатричні протипоказання (а.с.18-19). З матеріалів справи також вбачається, що виконавчим комітетом Вінницької міської ради 12.12.2023 було надано висновок № 01/00/011/76565 про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] (а.с. 62-63) Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суді із вимогою про визначення місця проживання своєї малолітньої доньки [PERSON] із ним, з метою подальшої реалізації прав в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та думку дитини в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені, в даному випадку позивачем у позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 2, ч. 8 і ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно із ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 11 і ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 7 СК України і ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В ході розгляду справи судом встановлено, що батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] , з 20.08.2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Суд вважає за необхідне зазначити, що представник позивача в судовому засіданні вказала, що сторони розірвали шлюб, однак, відповідних доказі суду не було надано. При цьому, із відповідачкою проживає ще одна малолітня дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , а з позивачем [PERSON] , [INFO] . Крім того, уся сім`я мала намір переїхати проживати до м.Вінниця, однак, відповідачка в результаті залишилася проживати в м.Марганець. Судом встановлено, що проживання малолітньої дитини [PERSON] із батьком було викликано певними вимушеними обставинами - проведення бойових дій в м.Марганець та переїзд на тимчасове місце проживання у м.Вінницю. Судом прийнято до уваги, що вирішуючи даний спір, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам малолітньої дитини. При цьому судом враховується хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, вік дитини і її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок №01/00/011/76565 від 12.12.2023 щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. (а.с. 62-63) Згідно із вищевказаним висновком, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , посилаючись при цьому на відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини, оскільки мати не заперечує та не перешкоджає проживанню доньки із батьком. Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Однак суд, оцінивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, не погоджується із даним висновком, оскільки він є необґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Фактично даний висновок ґрунтується на відсутності спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Водночас, виконавчий комітет ВМР не наділений, в даному випадку, визначати наявність або відсутність спору. Так, законодавством визначено, що спір між матір`ю та батьком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини може вирішуватися або органом опіки та піклування, або судом. Отже, в даному випадку, батько звернувся саме до суду, відповідно саме суд, а не орган опіки та піклування вирішує наявність або відсутність спору між батьками. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Однак, зазначене спростовуються процесуальною поведінкою учасників даної справи. Відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі Bellet v. France , Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. На вищевказане звернув увагу й Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року (справа № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20). Отже, виходячи з вищенаведеного та обставин справи, підстави для висновку про відсутність у даній справі предмета спору відсутні, а закриття провадження у справі призвело б до перешкоджання у доступі до правосуддя. В ході розгляду справи судом встановлено, що малолітня [PERSON] прихильна до батька, та бажає проживати в повноцінній сім`ї. При цььому, те, що відповідачка наразі не проживає постійно із дитиною і перебуває у м.Марганець із меншою донькою, в силу вимушених обставин, не спростовує встановлені судом обставини. Як вже вказувалося, ст. 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою і другою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1 і ч. 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд враховує, що чинним законодавством передбачено, що спір між батьками вирішується судом, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Проте, з огляду на встановлені судом обставини у даній справі, належить стверджувати про відсутність підстав вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту шляхом визначення місця проживання малолітньої дитини з ним. Крім того, як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). Зважаючи на наведене, судом також прийнято до уваги, що позов про визначення місця проживання малолітньої дитини у цій справі пред`явлений особою, яка є військовозабов`язаним. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває. Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено загальну мобілізацію, строк проведення якої неодноразово продовжувався і наразі триває. Враховуючи вказане суд не виключає, що даний позов пред`явлений позивачем з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Враховуючи встановлені у даній справі обставини, суд вважає, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed