Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивачка, через свого представника, звернулася до суду з позовом до ТОВ Вердикт Капітал, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадим Вікторович, про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову, представник вказує, що 04.02.2014 року між позивачкою та ПАТ Альфа-Банк було укладено кредитний договір. Станом на 12.06.2015 року у позивачки за вказаним договором утворилась заборгованість. ПАТ Альфа-Банк було подано позовну заяву до суду та рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 17.08.2015 року з позивачки було стягнуто заборгованість в розмірі 32 952,43 грн. На виконання вищевказаного рішення було видано виконавчий лист №629/2770/15-ц на підставі якого було відкрито виконавче провадження №50050767, яке було завершено виконанням рішення, про що 18.01.2022 року було винесено відповідну постанову. За таких обставин взаємовідносини між ПАТ Альфа-Банк та [PERSON] були припинені. У січні 2022 року через застосунок дія позивачці стало відомо про виконавче провадження №68194062, яке було відкрито приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Подолянко І.А. На вимогу позивачки виконавець надіслав їй документи, на підставі яких було відкрито виконавче провадження. З даних документів, серед яких був виконавчий напис, позивачці стало відомо, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 12.06.2021 року було вчинено виконавчий напис №82554, у якому вказано, що позивачка є боржником по кредитному договору №630088681 від 05.02.2024 року укладеним з АТ Альфа-Банк, правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги є Товариство з обмеженою відповідальністю Вердикт Капітал. Стягнення заборгованості проводиться за період з 16.01.2019 року по 07.06.2021 року. Сума заборгованості складає 197 144,25 грн, загальна сума, яка підлягає стягненню 197 794,25 грн. У зв`язку з зупиненням діяльності приватного виконавця Подолянко І.А. в установленому порядку його було заміщено приватним виконавцем Нордіо В.В. Представником позивачки у зв`язку з наданням їй правової допомоги було зроблено ряд запитів, а саме до відповідача, третіх осіб, Лозівського міськрайонного суду Харківської області та Лозівського відділу ДВС, стосовно отримання та погашення споживчого кредиту відповідно до договору від 04.02.2014 року. Відповідач у відповідь на запит надіслав ряд документів, але зазначена у супроводі копія договору №630088681 від 05.04.2014 року надана не була, як і інші документи, що стосувалися вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості. Лозівський відділ ДВС надіслав на запит представника позивачки постанову про закінчення виконавчого провадження від 18.01.2022 року винесену у виконавчому провадженні №50050767. Станом на день подання позову, виконавче провадження №68194062 з примусового виконання виконавчого напису №82554 від 12.06.2021 року знаходиться на стадії виконання. Також представник зазначає, що ні матеріали виконавчого провадження, ні виконавчий напис не містять боргового документа, банківських виписок, заяв на видачу готівки, тощо, які б підтверджували отримання позивачкою від відповідача вказаної суми, тобто первинних документів. У зв`язку з вищевикладеним представник позивачки вважає, що виконавчий напис №82554 від 12.06.2021 року вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Грисюк Оленою Василівною, вчинений з порушенням вимог чинного законодавства та просить визнати його таким, що не підлягає виконанню, також просить стягнути з відповідача на користь позивачки, судові витрати у розмірі 20 000,00 гривень за надання правничої допомоги. Представник позивачки просив витребувати у відповідача оригінали документів, що були підставою для вчинення 12.06.2021 року виконавчого напису №82554, а саме витребувати у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. матеріали нотаріальної справи щодо вчинення 12.06.2021 року виконавчого напису №82554; витребувати у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. матеріали виконавчого провадження №68194062. 12.12.2023 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам був наданий час для подання заяв по суті. Також ухвалою було задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів, подане разом з позовом до суду. На виконання ухвали суду від 12.12.2023 року відповідачем було надано заяву, у якій він вказує, що виконати дану ухвалу не може, оскільки витребувані документи слугували підставою для звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, знаходяться в матеріалах справи нотаріуса. 23.01.2024 року від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. на виконання вищевказаної ухвали суду надійшли скан копії матеріалів виконавчого провадження, а саме: кредитний договір від 04.02.2014 року, виконавчий напис нотаріуса №82554 від 12.06.2021 року, заява про примусове виконання рішення, постанова про відкриття виконавчого провадження. 30.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник відповідача вказує, що вважає позовні вимоги позивачки безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Позивачка не надає доказів, які б свідчили про погашення боргу за кредитним договором та виконання своїх зобов`язань в повному обсязі, а отже стверджувати про відсутність підстав для вчинення стягувачем виконавчого напису нотаріуса, немає. Також позивачкою не надано альтернативного розрахунку заборгованості та якщо вона вважає, що не має ніякого боргу, або він був вже сплачений, то має це довести документально, але натомість наголошує, на тому, що відповідач не надав належних доказів та не довів розмір існуючої заборгованості. Кредитний договір є чинним на даний час, позивачкою не надаються докази щодо недійсності кредитного договору чи окремих його умов, відтак твердження про його не правомірність, неправильність нарахування кредитором розміру заборгованості є безпідставним. Стосовно безспірності заборгованості, представник відповідача зазначає, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною та не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172. Також представник зазначає, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом. Враховуючи вищевикладене представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також представником відповідача разом з відзивом було надано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. В обґрунтування клопотання представник вказує, що він заперечує з приводу розрахунку суми витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень з наступних підстав. Даний позов є незначної складності, не потребує значного часу, і не може вважатися складною юридичною роботою. Також заявляючи вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу представником позивачки не надано документів, що підтверджують надання таких послуг, лише в тексті позовної заяви вказано про понесені витрати на надання правничої допомоги, але не надано жодного доказу, передбаченого законодавством, понесення таких витрат. Витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 гривень є не співмірними зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, тому в цій частині позовних вимог позивачці має бути відмовлено. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні вимоги позивачки у частині стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі. Інших заяв по суті до суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, з урахуванням положень ст.279 ЦПК України, та ухвалити рішення. Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати всі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. на підставі статті 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172, вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з [PERSON] яка є боржником по кредитному договору №630088681 від 05.02.2014 року укладеним між нею та АТ Альфа- Банк, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Кредитні Ініціативи» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 21.06.2016 року, далі право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Фінансова компанія ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26.12.2018 року, потім право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 16.01.2019 року. [PERSON] допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 16.01.2019 року по 07.06.2021 року. Сума заборгованості складає 197 144,25 грн, загальна сума, яка підлягає стягненню 197 794,25 грн. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №82554 (а.с.15). На підставі вищевказаного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Подолянко І.А. 17.01.2022 року відкрито виконавче провадження № 68194062 з виконання вищевказаного виконавчого напису (а.с.8). 20.04.2023 року постановою приватного виконавця Подолянко І.А. виконавче провадження №68194062 було передано приватному виконавця Нордіо В.В. (а.с.12), а останнім в свою чергу виконавче провадження було прийняте відповідною постановою (а.с.9). Відповідно до ксерокопії анкети-заяви від 04.02.2014 року між позивачкою та ПАТ Альфа-Банк було укладено кредитний договір, у якому вказано, що дата подання заяви про акцепт публічної пропозиції є датою укладення договору, тобто 04.02.2014 року (а.с.27). За вказаним договором у позивачки утворилась заборгованість. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.08.2015 року №629/2770/15-ц з позивачки було стягнуто заборгованість за вищевказаним договором в розмірі 32 952,43 грн (а.с.16-18). 18.01.2022 року старшим державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) Лопашовим В.С. було винесено постанову про закриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №629/2770/15-ц від 14.09.2015 року (а.с.10). За таких обставин взаємовідносини між ПАТ Альфа-Банк та [PERSON] були припинені. На виконання ухвали суду приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. були надані матеріали виконавчого провадження №68194062, а саме: кредитний договір від 04.02.2014 року, заборгованість за яким, згідно до вищевикладеного вже була стягнута з позивачки по судовому рішенню, виконавчий напис нотаріуса №82554 від 12.06.2021 року, заява про примусове виконання рішення, постанова про відкриття виконавчого провадження (а.с.70-74). Відповідач оригінали документів, що були підставою для вчинення 12.06.2021 року виконавчого напису №82554 до суду не надав, пославшись на те, що дані документи знаходяться в матеріалах справи нотаріуса. А нотаріус в свою чергу, взагалі не надав жодних затребуваних у нього документів та заяв по суті. Відповідно до ксерокопії договору від 12.06.2023 року про надання правової допомоги між позивачкою та адвокатом Христенко В.В. було укладено договір про надання правничої допомоги (а.с.21-22). Адвокат Христенко В.В. надає позивачці правничу допомогу на підставі ордеру серії ВА № 1066246 від 16.11.2023 року (а.с.23). Позивачка вважає вчинений виконавчий напис незаконним, оскільки порушені її права, так як напис вчинений з порушенням вимог чинного законодавства. Будучи не згодною з вказаним написом, позивачка через свого представника звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. У частинах першій, другій статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, провадження № 14-557цс19). Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18) зроблено висновок, що «у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап- вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню». З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав не правомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16 зробила висновок, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі та чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі». Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необгрунтованість вимог до боржника. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з пунктом 1.1 вказаної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Пунктом 1.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, віднесено до таких документів нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З матеріалів справи неможливо встановити безспірність заборгованості та наявність прострочення зобовязання позивачем, також відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Як встановлено судом, оскаржений виконавчий напис, вчинений нотаріусом 12.06.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. З копії виконавчого напису, що міститься у матеріалах справи, вбачається, що кредитний договір не був посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин, враховуючи, що первинні облікові документи, оформлені у порядку, визначеному статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік», а саме банківська виписка, яка має статус первинного документу, що підтверджено переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту від 12 квітня 12 року № 578/5, суду надані не були, підстав вважати, що розмір заборгованості позивача перед фінансовою компанією, зазначений у виконавчому написі, є безспірним, немає. Отже, на момент вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом існували підстави, які свідчили про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами, розмір заборгованості за кредитним договором, який значиться у виконавчому написі нотаріуса, викликає сумнів щодо правильності нарахування кредитної заборгованості. Окрім того, відповідачем не надано підтвердження того, що [PERSON] направлялась вимога щодо погашення кредитної заборгованості. Також матеріали справи не містять відомостей щодо отримання позивачкою зазначеної вимоги. Отже, суду не було надано доказів того, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом за наявності усіх необхідних для вчинення такого напису документів, перелік яких передбачений пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Доказів, які б спростовували позовні вимоги позивачки, а саме договору від 05 лютого 2014 року, укладеного між АТ Альфа Банк та [PERSON] , на підставі якого було вчинено виконавчий напис, до суду не надано. Таким чином матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що вищевказаний виконавчий напис, було видано на підставі документів, що підтверджують безспірність заборгованості. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачкою на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень надано лише договір про надання правової допомоги. Вказаний доказ на відшкодування таких значних судових витрат не є достатнім. Також суд вважає, що такі витрати є не співмірними зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат розумності їхнього розміру, крім того позивачем необґрунтовано та не надано доказів щодо дійсної вартості наданих адвокатом послуг, а саме: документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Згідно до ч.1 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Такої заяви ні позивачкою, ні її представником до суду подано не було. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе відмовити позивачці в стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі. Зважаючи на вище вказане, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки суму, сплаченого при поданні позову, судового збору у розмірі 858,88 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial