Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просила суд стягнути з Держави України на свою користь шляхом списання з Державного бюджету України суму у розмірі 2 582 грн за зберігання транспортного засобу; 334,90 грн - вартість пального та 100 000 грн моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що під час поїздки по місту Києву 01.08.2021 о 15.00 год співробітниками Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві було вилучено автомобіль марки «Рено Меган», д.н.з. [NUMBER] (який належить їй, і яким керував [PERSON] ). начебто для перевірки відповідності VIN-коду ([NUMBER]). Після цього слідчий суддя відмовив органам досудового слідства у визнанні автомобіля речовим доказом та зобов`язав повернути транспортний засіб позивачу. Однак працівники поліції протягом певного часу транспортний засіб не повертали, а передали та зберігали на комерційному майданчику всупереч закону. Позивач вказує, що через такі дії вона змушена була пересуватися на таксі, не змогла виїхати у літню відпустку, та понесла додаткові витрати у зв`язку з необхідністю пересування літньої мами. 02.08.2021 [PERSON] подано вимоги про неправомірне вилучення транспортного засобу, посилаючись на те, що зупинка та вилучення автомобіля проходили з численними порушеннями (вилучення відбулося за відсутності власника, а також протоколу про вилучення документів, після 48 годин вилучене майно не визнано речовим доказом (авто було вилучено 01.08.2021 і до 04.08.2021 не повернуто), не накладено арешт і не було надано витяг з ЄДРДР про відкриття кримінального провадження). Після повернення автомобіля позивач зверталася до правоохоронних органів з листом про компенсацію витрат, однак отримала відмову. Посилаючись на те, що безпідставне кримінальне провадження було закрите, а також, що відповідальними особами слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві не було вжито достатніх заходів для збереження речового доказу у кримінальному провадженні, оскільки автомобіль не зберігався належним чином на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів поліції, а був поміщений на платний спеціальний майданчик приватної компанії ТОВ «Укрспецпарк», і у встановлений законом строк повернутий не був, просила суд в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, стягнути на її користь матеріальні збитки та відшкодувати моральну шкоду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.10.2022 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали та позовну заяву з додатками Головне управління Національної поліції у м. Києві та Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві отримали 14.11.2022 року. Державна казначейська служба України копію вказаної ухвали та позовну заяву з додатками не отримала, до суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 01.12.2022 від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований безпідставним посиланням позивача як на підставу позову - норми ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки відсутнє будь-яке рішення про визнання незаконним дій посадових осіб Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві. Також вказує, що позивач не обґрунтував факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, зазначив, що факт закриття кримінального провадження, у якому було вилучено автомобіль позивача, не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що діями відповідача позивачу заподіяно моральної шкоди, що, на його думку, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2022 клопотання представника відповідача, Головного управління Національної поліції в місті Києві, - Оксани Глущенко , про поновлення пропущеного строку для подання відзиву - задоволено, поновлено представнику відповідача, Головного управління Національної поліції в місті Києві, - Оксані Глущенко, строк на подання відзиву в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури. У відзиві на позовну заяву представник відповідача - Головного управління Національної поліції в місті Києві, просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що автомобіль не переходив у власність позивача в порядку спадкування, оскільки не зареєстрований за нею у встановленому законом порядку (не переоформлений) відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 № 1371). Також вказує, що після постановлення ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13.08.2021 про повернення автомобіля уповноваженою особою Головного управління Національної поліції в місті Києві 01.09.2021 був направлений лист № 856/ВД/125-2021 директору спеціального майданчика для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів з вимогою про повернення автомобіля, на підставі чого посадові особи ТОВ «Укрспецпарк» зобов`язані були повернути автомобіль. При цьому у відзиві представник відповідача посилається на те, що позивач добровільно сплатила на рахунок ТОВ «Укрспецпарк» кошти у розмірі 2 582 грн за зберігання автомобіля з 01.08.2021 по 02.09.2021. Заперечуючи проти стягнення з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь позивача майнової та моральної шкоди, його представник вказував на те, що позивач не вказано, якими саме діями посадових осіб цього органу завдано шкоди, оскільки органом дізнання було вжито усіх можливих та необхідних заходів для повернення автомобіля згідно з ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13.08.2021 у справі № 755/12932/21. Також зауважила, що матеріали справи не містять доказів того, що дії уповноважених осіб Головного управління Національної поліції в місті Києві при проведенні досудового розслідування кримінального провадження № 12021105040002568 від 02.08.2021 у встановленому законом порядку визнавались судом протиправними. Отже, на думку представника відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та завданою шкодою. Інших заяв по суті справи не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 22.02.2003 автомобіль марки «Renault Megane», реєстраційний номер [NUMBER] , 2003 року випуску, шасі номер [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] . Особливі примітки: МОЛ800083-14.02.03 пр.кер. [PERSON] . Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.40) [PERSON] є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] . Згідно з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.12.2007 № 50370462 до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис параметрами якого є реєстрація видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкове майно, зокрема, рухоме - Renault Megane, 2003 року випуску, серійний номер [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що у відділі дізнання Дніпровського УП ГУНП у м. Києві знаходилось кримінальне провадження № 12021105040002568 від 02.08.2021 року, відкритого у зв`язку з тим, що 01.08.2021 працівниками поліції за адресою: м. Київ, просп. Гагаріна, 3 було виявлено автомобіль марки «Рено Меган», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , під час огляду якого було виявлено пошкодження він-коду на рамі кузова. Це стало підставою для виклику слідчо-оперативної групи Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, проведення огляду місця події дізнавачем ВД Дніпровського УП ГУНП у м. Києві та вилучення вищезазначеного автомобіля з поміщенням на спеціальний майданчик для тимчасово вилучених автомобілів за адресою: [ADDRESS] , а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відділом дізнання проводилось розслідування провадження № 12021105040002568 за ст. 290 КК України, під час якого 02.08.2021 процесуальний керівник звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на транспортний засіб. Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 13.08.2021 у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва про арешт майна у кримінальному провадженні № 12021105040002568 - відмовлено. З відповіді Головного управління Національної поліції в місті Києві від 16.11.2021 № 11143/125/50-2021 на адвокатський запит від 12.11.2021 (вх.668-аз) вбачається, що станом на дату надання відповіді кримінальне провадження № 12021105040002568 закрито, про що винесено відповідну постанову. Транспортний засіб позивач отримала 02.09.2021, про що склала розписку. Щодо встановлення факту наявності чи відсутні протиправних дій чи бездіяльності відповідача Головного управління Національної поліції в місті Києві, та як наслідок завдану позивачу шкоду, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти. користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Водночас ч. 4 ст. 168 КПК України встановлено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження (далі - Порядок № 1104). У пункті 20 Порядку № 1104 передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструюваних на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. За змістом ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту. Відповідно до частини першої статті 150 КПК України прокурор, слідчий за погодженням з прокурором під час досудового розслідування має право звернутися до слідчого судді із клопотанням про тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом. У випадку тимчасового вилучення документів, які посвідчують користування спеціальним правом, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний звернутися до слідчого судді із відповідним клопотанням не пізніше двох днів з моменту тимчасового вилучення. Пропуск зазначеного строку тягне за собою необхідність повернення тимчасово вилучених документів. Частиною п`ятою статті 171 КПК України визначено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Судом встановлено, що вилучення автомобіля з поміщенням на спеціальний майданчик для тимчасово вилучених автомобілів, а також вилучення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] відбулося 01.08.2021, проте з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна прокурор Дніпровської окружної прокуратури звернувся лише 05.08.2021, тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 150, ч. 5 ст. 171 КПК України строку. При цьому, питання про негайне повернення вилученого майна залишилось не вирішеним. Крім того, за змістом ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва про відмову у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва про арешт майна у кримінальному провадженні № 12021105040002568, яка є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню, постановлена 13.08.2021, а транспортний засіб позивач отримала 02.09.2021. Незважаючи на наявність ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 13.08.2021 питання про повернення вилучених речей вирішено не було, про що свідчить лист Головного управління Національної поліції в місті Києві від 30.08.2021 року № А-3935/125/50-2021 (№ Ф-3993/125/50-2021). Лише 01.09.2021 начальник відділу дізнання Дніпровського УП ГУНП у м. Києві звернувся листом до директора спеціального майданчика для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів при ГУНП України з проханням видати автомобіль Renault Megane, д.н.з. [NUMBER] , що був вилучений в ході огляду 01.08.2021 за адресою: м. Київ, просп. Гагаріна, 3, який знаходиться у користуванні [PERSON] . Заперечуючи проти стягнення з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь позивача майнової та моральної шкоди, його представник вказував на те, що позивач не вказано, якими саме діями посадових осіб цього органу завдано шкоди, оскільки органом дізнання було вжито усіх можливих та необхідних заходів для повернення автомобіля згідно з ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 13.08.2021 року у справі № 755/12932/21. Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України). (Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 справа № П/9901/370/18). Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, - ст.80 ЦПК України. Положеннями Конституції України, зокрема статтею 58 регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Вказану правову позицію висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18). Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі». Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 та п.2 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок ..., незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, ... та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Громадянинові відшкодовується (повертається) майно ... вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. За ст.4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до п. 32 Порядку № 1104 фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Натомість як вбачається з матеріалів справи 02.09.2021 позивач здійснила на рахунок ТОВ «Укрспецпарк», яке є спеціальним майданчиком територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, оплату за зберігання свого автомобіля Renault Megane, номер державної реєстрації [NUMBER] за період з 01.08.2021 по 02.09.2021 у розмірі 2 582 грн. Згідно з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла 6 реально одержати за звичайних обставин, якби ї право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність вимоги про відшкодування шкоди, оскільки відповідальними особами Головного управління Національної поліції в місті Києві не було вжито достатніх заходів для негайного повернення тимчасово вилученого майна, а тому приходить до переконання, що вимога про стягнення майнової шкоди у розмірі 2 916,90 грн (2582+334,90) підлягає задоволенню. Щодо викладених у відзиві Головного управління Національної поліції в місті Києві тверджень про те, що автомобіль не переходив у власність позивача в порядку спадкування, оскільки не зареєстрований за нею у встановленому законом порядку (не переоформлений) відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року № 1371)-(далі - Порядок № 1388) суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі. Автомобіль є рухомою річчю. За загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. У пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 (провадження N 12-33гс22) вказано, що: «положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації». Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Отже, позивач є власником автомобіля автомобіля Renault Megane, д.н.з. [NUMBER] і, відповідно може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць). Так, Дніпровське управління поліції ГУНП у м. Києві є структурним (відокремленим) підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке у свою чергу, є територіальним органом поліції, який має статус самостійної юридичної особи та самостійної особи публічного права. Отже, саме Головне управління у м. Києві в даній цивільній справі наділено повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах, а тому є належним відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, враховує висловлений висновок Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 в справі № 174/207/22: «відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів». Від вказаного висновку Верховний Суд не відсупав та зробив посилання у постанові від 04.07.2023 у справі №757/10400/21-ц. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.». Визначаючи належний розмір заподіяної моральної шкоди, суд враховує тривалість вимушених змін у житті позивача, оскільки протягом місяця позивач була позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належним їй транспортним засобом, та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, суд частково погоджується з оціненим позивачем розміром моральної шкоди, та вбачає підстави для її відшкодування в розмірі 10 000 грн, що буде відповідати розумному задоволенню потреб позивача, і не призведе до безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказав, що §1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п.23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України») Верховний Суд у постанові від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21 вказав, що апеляційний суд не звернув увагу, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Отже, позов підлягає задоволенню частково шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] коштів на відшкодування майнової шкоди у розмірі 2 916,90 грн, та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial