Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

[PERSON] , діючи в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , звернулася в Острозький районний суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачки - приватний нотаріус Острозького районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON], про визнання недійсним правочину. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , батько малолітньої [PERSON] , [INFO] . 15.05.2020 року, після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Бернацькою І.М. заведено спадкову справу. Вказує, що померлому [PERSON] належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що малолітня [PERSON] є спадкоємцем майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та спірний житловий будинок на думку позивачки повинен був бути включений до спадкової маси. Однак, під час з`ясування переліку спадкового майна, яке залишилося після померлого [PERSON] , представляючи інтереси малолітньої [PERSON] , їй стало відомо, що вказаний житловий будинок за два дні до смерті був подарований [PERSON] сестрі померлого - [PERSON] згідно договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] Позивачка вважає, що вищевказаний договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було укладено без вільного волевиявлення останнього, у зв`язку з чим порушує право на спадкування майна малолітньої [PERSON] . Зазначає, що під час укладення вищевказаного договору дарування [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій, оскільки протягом тривалого часу хворів. Крім того, укладення договору дарування житлового будинку на користь відповідачки не відповідає дійсній волі [PERSON] , оскільки він мав намір подарувати свій будинок їх доньці [PERSON] , про що неодноразово вказував за життя. Зазначає, що згідно відомостей, які були надані з КНП «Острозька центральна районна лікарня» та КП «Рівненська обласна клінічна лікарня», [PERSON] 15.02.2020 року звертався до лікаря-інфекціоніста та після обстеження був скерований на стаціонарне лікування в інфекційне відділення у стані середньої тяжкості. 22.02.2020 року він був переведений в КП «Рівненська обласна клінічна лікарня» в гастроентерологічний центр у важкому стані, потребував сторонньої допомоги, тривалого лікування, регулярного прийому медичних препаратів. В КП «Рівненська обласна клінічна лікарня» [PERSON] знаходився на лікуванні з 24.02.2020 року по 10.03.2020 року з діагнозом: алкогольна хвороба печінки; цироз печінки алкогольний клас С по Ч-ПЮ: печінкова клітинна недостатність III ст. (виражений цитолітичний синдром, порушення білково-синтетичної, коагуляційної функції печінки), субкомпенсований портальний блок; Асцит. Подальше спостереження та лікування відбувалося під наглядом сімейного лікаря КПН «Острозький районний центр первинної медичної (медико санітарної) допомоги» [PERSON] . Вважає, що внаслідок тяжкої хвороби [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій під час укладення договору дарування житлового будинку, та [PERSON] скористалася його тяжким становищем, у зв`язку з чим договір дарування є недійсним. Також вважає, що за вказаних обставин, при нотаріальному посвідченні договору було порушено порядок вчинення нотаріальних дій. Враховуючи наведене, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, серія та номер 258, виданий 11.03.2020 року, що знаходиться по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2051728656242), укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON] 11.03.2020 року. Ухвалою суду від 24.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, відповідачці визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, третій особі роз`яснено право на подання суду пояснень щодо позову або відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 24.09.2020 року задоволено заяву позивачки про забезпечення позову, накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2051728656242), що належить на праві власності [PERSON] , та зоборонено відповідачці вчиняти дії, пов`язані із відчуженням та обтяженням спірного нерухомого майна. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачки - приватний нотаріус [PERSON], скориставшись своїм правом, надала суду письмові пояснення, відповідно до яких вимоги позивачки вважає необґрунтованими, вказуючи на те, що будь-яких порушень порядку вчинення нотаріальної дій вона не допускала, під час укладення договору дарування [PERSON] усвідомлював значення такої нотаріальної дії і її наслідки, та вчинення такої дії відповідало його волі і волевиявленню. За вказаних обставин просить у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідачка [PERSON] подала на адресу суду відзив на позовну заяву з викладом своїх заперечень проти позову, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість, мотивуючи тим, що перебування [PERSON] на лікуванні в інфекційному відділенні в КНП «Острозька центральна районна лікарня» та КП «Рівненська обласна клінічна лікарня» протягом лютого та березня 2020 року не підтверджує недієздатність чи обмежену дієздатність [PERSON] , як і не доводить, що останній не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Вважає, що позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях позивачки, оскільки [PERSON] звернувся до нотаріуса за власного волею, нотаріус установила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування, окрім того нотаріусом було роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.Зазначає, що позивачкою не надано належних доказів, які б підтверджували відсутність у [PERSON] волевиявлення на вчинення такого договору. Також посилається на те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться [ADDRESS] є батьківським будинкомщодо якого був складений заповіт на користь відповідачки та який в подальшому набув [PERSON] в порядку спадкування. Водночас не погоджується з доводами позивачки про намір [PERSON] передати вказаний будинок своїй доньці, вважаючи їх припущеннями. Враховуючи наведене просить відмовити у задоволенні позову повністю. Ухвалою суду від 11.11.2020 року продовжено строк проведення підготовчого засідання, розглянуто та задоволено клопотання позивачки про виклик свідків та витребування доказів, а також розглянуто та задоволено клопотання відповідачки про виклик свідків, підготовче судове засідання відкладено, визначено позивачці строк для подання відповіді на відзив відповідачки, та водночас для відповідачки визначено строк для подання заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 16.12.2020 року задоволено клопотання позивачки про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки - [PERSON] та [PERSON] , третім особам роз`яснено їх право на подання суду пояснень щодо позову або відзиву на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачки - [PERSON] скористався своїм правом та надав суду письмові пояснення, відповідно до яких вимоги позивачки вважає безпідставними і необгрунтованими, вказуючи на відсутність підстав для сумнівів у волевиявленні дарувальника [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачки - [PERSON] своїм правом на надання суду письмових пояснень по суті справи не скористався. Ухвалою суду від 16.12.2020 року у справі призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу, за результатами проведення якої складено висновок експерта №СЕ-19/118-21/46-ПЧ від 15.03.2021 року Ухвалою суду від 15.04.2021 року поновлено провадження у справі. Відповідно до ухвали суду від 28.04.2021 року продовжено строк проведення підготовчого засідання, розглянуто та задоволено клопотання третьої особи на стороні позивачки [PERSON] про витребування доказів, підготовче судове засідання відкладено, визначено учасникам справи строк для подання відповіді на пояснення третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 19.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки про призначення комплексної судової психіатрично-почеркознавчої експертизи, у зв`язку з відсутністю умов, з якими закон пов`язує можливість призначення повторної або комплексної експертизи. Ухвалою суду від 19.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.08.2021 року призначено посмертну судову психіатричну експертизу, за результатами проведення якої складено висновок експерта №708 від 17.06.2023 року. Ухвалою суду від 06.09.2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 17.10.2023 року призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, за результатами проведення якої складено висновок експерта №1119/23-22 від 26.01.2024 року. Ухвалою суду від 21.03.2024 року поновлено провадження у справі. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Штогрін В.С. позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Пояснила, що станом на дату смерті та напередодні [PERSON] перебував у хворобливому стані у зв`язку з чим не міг і не усвідомлював значення своїх дій під час укладення договору дарування житлового будинку, та за вказаних обставин просить визнати такий договір недійсним. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Навела доводи, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Вважає, що позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях позивачки, оскільки укладення спірного договору дарування відповідало волі та волевиявленню [PERSON] та позивачкою не надано належних доказів, які б підтверджували протилежне. Окрім того, зазначила, що [PERSON] за життя мав намір подарувати спірний будинок саме їй, а не своїй дочці, оскільки даний будинок є батьківським та згідно заповіту їхньої матері мав належати їй. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачки - приватного нотаріуса [PERSON] - адвокат Кордиш А.А. в судовому засіданні заперечив проти позову та просить у задоволенні позову відмовити повністю. Вимоги позивачки вважає необґрунтованими, оскільки будь-яких порушень порядку вчинення нотаріальної дій нотаріус не допускала. Пояснив, що 11.03.2020 року на початку робочого дня до приватного нотаріуса [PERSON] звернулась [PERSON] , яка є рідною сестрою померлого [PERSON] , з проханням здійснити виїзд за місцем проживання свого рідного брата [PERSON] в с.Межиріч, на що нотаріус погодилась, оскільки була особисто знайома з [PERSON] понад 20 років. Прибувши по місцю проживання [PERSON] приватний нотаріус попросила всіх вийти з кімнати та вона залишилась наодинці з ним, в ході розмови [PERSON] пояснив їй, що бажає розпорядитися своїй майном на користь своєї сестри [PERSON] . Нотаріус роз`яснила наслідки укладення договору дарування, можливі ризики, пересвідчилася чи дійсно він бажає укласти саме договір дарування, роз`яснила про можливість підписати договір іншою особою від імені [PERSON] . Оскільки [PERSON] виглядав хворобливо, нотаріус з`ясовувала чи приймав [PERSON] лікарські чи наркотичні препарати, які здатні впливати на його волевиявлення, та отримавши негативну відповідь запросила [PERSON] , якій роз`яснила який договір бажає укласти [PERSON] , на укладення якого також отримала її згоду. В подальшому нотаріус попросила надати документи, необхідні для укладення договору дарування житлового будинку, з якими вона повернулася до нотаріальної контори, де виконала необхідні підготовчі дії та після обіду повернулась до [PERSON] з проектом договору, журналом викликів для вчинення нотаріальних дій та реєстром для реєстрації нотаріальних дій. [PERSON] самостійно виконував підпис на договорі дарування, перебуваючи на ліжку, у напівсидячому положенні - ноги знаходились на ліжку та тулуб був піднятий. В судове засідання треті особи не з`явилися, про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що має медичну освіту та за фахом є фельдшером. Вказав, що з 10 по 12 березня 2020 року він по місцю проживання [PERSON] ставив для нього капельниці згідно листка лікарських призначень. Пояснив, що [PERSON] знаходився у лежачому положенні та розумів, що прийшов він і з якою метою, та при відповідній процедурі реагував на біль. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] був його молодшим рідним братом, який напередодні смерті був у хворобливому стані, ослаблений, проте при пам`яті. Зазначив, що за життя [PERSON] до лікарів психіатрів за медичною допомогою не звертався та у психіатричній лікарні на лікуванні не перебував. Вказав, що після того як 10.03.2020 року брата після лікарні привезли додому, він перебував поруч біля нього кожного дня, брат [PERSON] був при свідомості та розумів, що може не одужати. В день, коли приїжджала нотаріус брат перебував у такому ж стані як і раніше, без погіршення самопочуття, та розмовляв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлий [PERSON] був двоюрідним братом її чоловіка. 11.03.2020 року у вечірній час близько 19-20 год. вона востаннє з ним спілкувалася, хотіла його підтримати. Він був при свідомості, міг розмовляти, мало говорив, короткими словами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що померлий [PERSON] був його двоюрідним братом та 11 та 12 березня 2020 року він востаннє з ним спілкувався. Вказав, що брат його впізнавав, та під час спілкування з ним брат знаходився на ліжку у напівсидячому положенні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлий [PERSON] є молодшим рідним братом її чоловіка. Зазначила, що 11.03.2020 року вона в ранковий час близько 8 год. перебувала по місцю проживання [PERSON] , який висловлював бажання, щоб до нього привезли нотаріуса і священика. Поки чекали, коли приїде нотаріус вона спілкувалася з [PERSON] , він її впізнавав. Вказала, що намір у [PERSON] подарувати житловий будинок саме для своєї сестри [PERSON] в нього був раніше, задовго до його смерті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що товаришував з [PERSON] більше десяти років. Зазначив, що 11.03.2020 року він востаннє бачився з ним вдома у [PERSON] , за два дні до його смерті. Вказав, що спілкувався з [PERSON] близько 15 хв. та він висловлював намір покликати священника. Зазначив, що [PERSON] його впізнавав, розумів зміст їхньої розмови та під час спілкування знаходився на ліжку. Щодо укладення договору дарування та спору щодо нерухомого майна між сторонами йому нічого не відомо. Скарг на психічне здоров`я [PERSON] не висловлював. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює сімейним лікарем в КП «Острозька ЦРЛ». Зазначила, що [PERSON] вона не лікувала, хоча була його сімейним лікарем згідно укладеної декларації. Зазначила, що вона [PERSON] не бачила та не спілкувалася з ним. Він міг звертатися до інших лікарів без її відома та направлення. Також зазначила, що вона видавала довідку про причину смерті [PERSON] із зазначенням діагнозу, яку вона видала на підставі наданих епікризів. Суд, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.07.2009 року встановлено, що [PERSON] , в інтересах якої до суду звернулася [PERSON] , народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.6). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.03.2020 року (т.1 а.с.10). 15.05.2020 року після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №32/2020, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.05.2020 №60200292 від 15.05.2020 року (т.1 а.с.11). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.07.2020 № 215616762, 11.03.2020 року приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар належний дарувальникові на праві власності житловий будинок разом з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , та зареєстровано право власності [PERSON] на зазначений житловий будинок(т.1 а.с.12-13). З медичної карти стаціонарного хворого встановлено, що [PERSON] з 15.02.2020 року по 22.02.2020 року перебував на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Острозької ЦРЛ з діагнозом гострий гепатит не уточненого генезу з переходом в цироз печінки, супутній діагноз цукровий діабет (легка форма), та 22.02.2020 року [PERSON] був переведений для подальшого дообстеження та лікування до КП «Рівненська обласна клінічна лікарня», де він перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному центрі з 24.02.2020 року по 10.03.2020 року з діагнозом алкогольна хвороба печінки, цироз печінки алкогольний клас С по Ч-ПЮ : печінково-клітинна недостатність ІІІ ст. (виражений цитолітичний синдром, порушення білково-синтетичної, коагуляційної функції печінки), субкомпенсований портальний блок, асцит. [PERSON] був госпіалізований в гастроетерологічний центр у вкрай важкому стані, потребував сторонньої допомоги, тривалого лікування, регулярного прийому медичних препаратів, нарковмісних знеболюючих препаратів в період з 24.02.2020 року по 10.03.2020 року [PERSON] не отримував (т.1 а.с.14-26). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №67 від 13.03.2020 року [PERSON] помер [INFO] , причина смерті: хронічна гепаторенальна недостатність, цироз печінки, сформована стадія ст.декомпенсації (т.1 а.с.27). Згідно заповіту від 09.02.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №55, встановлено, що [PERSON] заповіла житловий будинок з надвірним будівлями, що знаходиться с.Хутір Межиріцький (в районі кафе-їдальні Держлісгоспу Острозького району Рівненської області) та земельну ділянку, що заходиться там же - своїй доньці [PERSON] (т.1 а.с.80). Згідно інформації, отриманої судом від приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу Бернацької І.М. - після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведено спадкову справу за № 32/2020 від 15 травня 2020 року та спадкоємцями майна померлого за законом, які прийняли спадщину, є син померлого - [PERSON] , батько померлого - [PERSON] , малолітня донька померлого - [PERSON] ; інших заяв про прийняття спадщини не надходило, що підтверджується довідкою № 209/02-14 від 20.11.2020 року (т.1 а.с.128). [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05.11.2008 року у справі №2-848/08, що підтверджується копією зазначеного судового рішення, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2008 року №21350907 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.03.2020 року №203672792 (т.1 а.с.132-135). Згідно довідки Межиріцької сільської ради Острозького району Рівненської області №363 від 11.03.2020 [PERSON] був зареєстрований та проживав в житловому будинку [ADDRESS] один (т.1 а.с.140). Також відповідно до журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса №01-26 встановлено, що 11.03.2020 року за заявою [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] було здійснено виїзд за місцем проживання [PERSON] в [ADDRESS] у зв`язку з хворобою [PERSON] , з метою посвідчення договору дарування (т.1 а.с.150-151). Згідно реєстру для реєстрації нотаріальних дій №02-33 приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу [PERSON] вбачається, що 11.03.2020 року нею було посвідчено договір дарування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Нотаріальна дія вчинена поза робочим місцем нотаріуса за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з хворобою дарувальника (т.1 а.с.152-154). Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №258, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар належний дарувальникові на праві власності житловий будинок разом з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.130-131). В подальшому за відповідачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок. Заявляючи позовні вимоги про визнання вищевказаного договору дарування недійсним, позивачка посилається на те, що на час вчинення правочину [PERSON] хворів, у зв`язку з чим існують сумніви в тому, чи міг він на час його укладення розуміти значення своїх дій та усвідомлювати їх наслідки. Як правову підставу позову зазначала ст.225 ЦК України. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.717, ч.1, 4 ст.722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна (реальний договір), окрім випадків, коли дарувальник зобов`язується передати обдаровуваному майно у майбутньому (консенсуальний договір). При цьому, ч.1 ст.722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. Статтями 203, 204 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до вимог ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі N 496/4851/14-ц (провадження N 61-7835сво19) зазначено, що висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12 та підтримані висновками у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 554/11179/13-ц (провадження N 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі N 326/81/15 (провадження N 61-837св19). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Ухвалою суду від 10.08.2021 року, за клопотанням позивачки, та з метою встановлення обставин чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при вчиненні договору дарування житлового го будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020р., було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, за результатами проведення якої надано висновок судово-психіатричного експерта №708 від 17.06.2023 року. Так, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №708 від 17.06.2023 року ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» встановлено, що [PERSON] за життя, в тому числі і під час вчинення договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, 11.03.2020 року, на будь-який (хронічний чи тимчасовий) психічний розлад не страждав, а тому за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.3 а.с.39-40). Одночасно суд враховує, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див.постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14). Інших належних, допустимих та достатніх доказів того, що [PERSON] на час укладення договору дарування від 11.03.2020 року був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять та позивачкою таких доказів не надано. Так, зі змісту договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON], вбачається, що [PERSON] власноручно підписав зазначений правочин, при посвідченні даного правочину нотаріусом була перевірена дієздатність [PERSON] , що відображено в тексті правочину, а також підтверджено представником приватного нотаріуса [PERSON] в судовому засіданні, який зазначив, що будь-яких сумнівів щодо дієздатності [PERSON] при особистому спілкуванні з ним і посвідченні договору дарування у неї не виникло, останньому було роз`яснено зміст правочину, його наслідки, на що [PERSON] погодився, прочитав його зміст та підписав його. Окрім того відсутність психічних захворювань у [PERSON] , в результаті чого останній не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, зокрема, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , згідно яких у [PERSON] були відсутні суттєві порушення психічної діяльності, маячення, порушення свідомості, тощо, він був при свідомості міг розмовляти, впізнавав їх та спілкувався з ними. Також з дослідженої судом медичної карти [PERSON] встановлено, що у зазначених медичних документах не відображені в діагнозі порушення психічної діяльності із неврологічними розладами та приєднані до матеріалів справи виписки з його медичної карти не підтверджують наявність у [PERSON] будь-якої психічної хвороби, внаслідок якої він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, проведеною у справі експертизою не визнано абсолютної неспроможності [PERSON] на момент укладення договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Натомість встановлено, що під час укладення договору [PERSON] міг правильно розуміти значення своїх дій та передбачати їх наслідки, що в сукупності з іншими доказами дослідженими судом, зокрема показами свідків, які не підтвердили погіршення саме психічного стану здоров`я [PERSON] перед укладенням договору дарування, поясненнями нотаріуса, а також дослідженням медичної карти [PERSON] , свідчить про спростування доводів позивачки про неспроможність [PERSON] на момент укладення договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Окрім того, в судовому засіданні не доведено порушення нотаріусом порядку посвідчення оспорюваного договору. При вирішенні спору щодо інших підстав позову суд також вважає за необхідне окремо зазначити наступне. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. За клопотанням позивачки та з метою встановлення обставин чи виконано підпис у договорі дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11 березня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 258, у графі «Дарувальник» договору, [PERSON] чи іншою особою, а також обставин перебування [PERSON] у незвичайному стані, що впливало на усвідомлення ним дій, ухвалою суду від 16.12.2020 року було призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу, за результатами проведення якої надано висновок експерта від 15.03.2021 року №СЕ-19/118-21/46-ПЧ. Водночас, відповідно до висновку експерта №СЕ-19/118-21/46-ПЧ від 15.03.2021 року встановити чи не виконаний підпис від імені [PERSON] в графі «Підписи: дарувальник» в примірнику договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020 самим [PERSON] чи іншою особою не виявилось можливим, оскільки при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжні, ні розбіжні ознаки не можуть служити основою для позитивного чи негативного висновків про наявність чи відсутність тотожності виконання. Експерт зазначив, що відсутність однозначності в оцінці розбіжностей не дозволяє вирішити питання про виконавця ні в категоричній, ні у вірогідній формах(т.2 а.с.51-56). Разом з тим, той факт, що [PERSON] власноручно підписав вищевказаний правочин, підтверджується висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №1119/23-22 від 26.01.2024р., за результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 17.10.2023р., згідно якого надано висновок, що підпис від імені [PERSON] в графі «Підписи: Дарувальник» у примірнику договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №258, виконано [PERSON] (т.3 а.с.78-83). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що сторони, підписавши оспорюваний правочин, виявили свою згоду на його підписання та погодили його умови. Сторонами були погоджені предмет договору та його істотні умови. Крім того, сторони визнавали дійсність зазначеного договору, що також повністю спростовує доводи позивачки. Надаючи оцінку наявним у справі висновкам експертів з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертних досліджень, суд виходить з наступного. Висновок судово-психіатричного експерта №708 від 17.06.2023 року ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» є обґрунтованим, складений комісією експертів, які мають високий кваліфікаційний клас за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та значний досвід роботи за спеціальністю, узгоджується з показами свідків, допитаних в судовому засіданні, та іншими зібраними у справі доказами та дає чітку та однозначну відповідь про усвідомлення [PERSON] в момент укладення оспорюваного правочину значення своїх дій та наявності можливості керувати ними. Висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №1119/23-22 від 26.01.2024р., за результатами проведення повторної судової почеркознавчої експертизи, однозначно підтверджено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Підписи: Дарувальник» у примірнику договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 11.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №258, виконано ним особисто. Як вбачається, з вищевказаних висновків експертів, вони не містять будь-яких тверджень чи посилань експертів щодо невідповідної якості чи недостатньої кількості наданих для проведення експертизи матеріалів, що могло поставити під сумнів правильність виконання експертиз. Крім того, експертами надано вичерпну відповідь на поставлені судом питання, які є чіткими та конкретними, а тому суд вважає висновки експертів за результатами проведення судово-психіатричної експертизи та повторної судової почеркознавчої експертизи належними та допустимими доказами у цій справі. Також оскільки, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів, та зважаючи на те, що зазначені висновки експертів містять інформацію щодо предмета доказування, тобто є належними (ст.77 ЦПК України), не одержані в порушення порядку, встановленого законом та на їх підставі в сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи, то суд при вирішенні справи вважає їх допустимими та бере до уваги. При цьому суд виходить також з того, що відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що кожна із сторін у даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 року у справі № 910/18036/17). Частинами 1, 3 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином, на виконання вимог ст.12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано. Доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки крім власних пояснень позивачки, будь-якими іншими доказами вони не підтверджені та спростовуються дослідженими в судому засіданні доказами, а відтак позовні вимоги [PERSON] є недоведеними, що є самостійно підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За вказаних обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Оскільки в позові відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачем не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed