Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

02 листопада 2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. 02 листопада 2021 року [PERSON] надано письмову згоду на укладення її чоловіком, [PERSON] , договору позики на суму 1 885 415,00 грн. в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «Приватбанк», станом на дату підписання договору що становить 72 100, 00 дол. США, що здійснюється в інтересах сім`ї, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Згідно п.1 договору позики [PERSON] передає у власність [PERSON] гроші в сумі 1 885 415, 00 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» станом на дату укладення та підписання цього договору становить 72 100, 00 дол.США, без сплати процентів за користування вказаною сумою, а [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів в гривневому еквіваленті за наступним графіком: 1 885 415,00 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» станом на дату укладення та підписання цього договору становить 72 100 , 00 дол. США із строком виплати боргу до 31 жовтня 2022 року включно. Позичальник засвідчив, що грошові кошти від позикодавця отримав повністю до підписання цього договору. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видав письмову розписку про одержання зазначеної в договорі суми грошей від позикодавця п.п. 4, 5 Договору позики. При виконанні зобов`язання по цьому договору позикодавець повинен видати письмову розписку на підтвердження факту та повернути борговий документ (цей договір про позику\~грошей) п.8 Договору позики. 02 листопада 2021 року [PERSON] підписано розписку про отримання ним грошей у загальному розмірі 1 885 418, 00 грн., що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПРИВАТАНК» станом на дату укладення та підписання договору позики становить 72 100, 00 дол. США, що отримані у позику від [PERSON] . Вказані обставини встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.01.2024 у справі №202/8561/22, якою позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики грошових коштів від 02.11.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. у розмірі 1 885 415 (один мільйон вісімсот вісімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятнадцять) гривень. Судовий процес по справі №202/8561/22 ініційовано [PERSON] 07.11.2022, а провадження по справі відкрите 13.01.2023. Крім того, судом встановлено, що 12.12.2022 [PERSON] звертався в межах справи №202/8561/22 з заявою про забезпечення позову, але ухвалою суду від 14.12.2022 у її задоволенні відмовлено. З інформаційної довідки №328658338 від 10.04.2023 судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу віл 26.11.2020 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журжою Ю.Г. відповідачу [PERSON] на праві власності належало домоволодіння [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту 1105918812101). Однак, на підставі договору дарування від 03.02.2023, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О., відповідач [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] домоволодіння (об`єкт житлового нерухомості) за адресою: [ADDRESS] , яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 52,5 кв.м.; літ. Б літня кухня; літ. Г погріб з шийкою; Д, Е, Ж, З, И навіси; Л вбиральня; №1-15, І споруди. Реєстраційний номер майна 1105918812101. Право власності зареєстроване за [PERSON] 03.02.2023 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 66285852 від 03.02.2023, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. Крім того, з копії договору купівлі-продажу №1242/2023/3641006 від 04.02.2023 судом встановлено, що 04.02.2023 відповідач [PERSON] продав відповідачу [PERSON] належний йому транспортний засіб, а саме легковий автомобіль Mazda 6, сірого кольору, VIN [NUMBER] за ціною 125\~000 грн. Отже, судом встановлено, що договір дарування домоволодіння від 03.02.2023 та договір купівлі-продажу транспортного засобу від 04.02.2023, які укладені між боржником [PERSON] та його донькою [PERSON] , були укладені під час наявності у [PERSON] невиконаних боргових зобов`язань за договором позики від 02.11.2021 на загальну суму 1 885 415 (один мільйон вісімсот вісімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятнадцять) гривень та під час відкритого провадження по цивільній справі про стягнення боргу за договором позики від 02.11.2021. Станом на день ухвалення рішення по даній справі постанова Дніпровського апеляційного суду від 17.01.2024 [PERSON] та [PERSON] не виконана, борг перед [PERSON] не погашено. З наданих учасниками справи копій матеріалів виконавчого провадження судом встановлено, що 14.08.2023 на підставі виконавчого листа виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі №202/8561/22 відкрите виконавче провадження № 72531962. Стягувач [PERSON] , боржник [PERSON] В межах даного виконавчого провадження було виявлено та описано майно боржника [PERSON] . Приватним виконавцем подані документи для проведення реалізації майна боржника та в період з 05.02.2024-08.02.2024 ДП «Сетам» проведені електронні торги, під час яких було реалізовано майно боржника [PERSON] на загальну суму 199\~258,00 грн, що складає 10,57% від суми боргу за постановою суду, що є очевидно недостатнім для повного виконання рішення суду про стягнення боргу. Вказані обставини підтверджуються копіями актів про проведені електронні торги. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до вимог ст. 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом, 03.02.2023 та 04.02.2023, відповідач [PERSON] , відчужуючи належний йому на праві власності автомобіль та домоволодіння на користь своєї доньки, відповідачу у справі [PERSON] , був обізнаний про ініційований проти нього позивачем [PERSON] судовий процес у цивільній справі про стягнення боргу, і таким чином, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення з нього суми боргу. Слід зазначити, що правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань). Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. В даній справі позивач посилався саме на ст.228 ЦК України. Суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник, продавець), який відчужує майно на підставі безвідплатного та оплатного договору на користь своєї доньки після пред`явлення до нього позову кредитора про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування та купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання таких договорів недійсними, направленими на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними правочинів внаслідок укладення договорів, зміст яких суперечить ЦК України, суд враховає, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості та будучи обізнаним про наявність у нього невиконаних боргових зобов`язань; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору та оплатного договору, ціна якого вочевидь нижче ринкової; 3) майно відчужене на користь близького родича - доньки; 4) після відчуження спірного майна у відповідача залишилась незначна кількість майна, за рахунок якого він не може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договорів з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. В судовому засіданні відповідачі, допитані як свідки, зазначали суду, що метою укладення спірних договорів було виконання давньої сімейної домовленості та забезпечення доньки житлом та автомобілем. Як пояснив відповідач [PERSON] автомобілем користується його донька [PERSON] та він. Однак, вказані показання свідків-відповідачів суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені іншими доказами та суперечать встановленим судом фактичним обставинам щодо укладення договорів. Крім того, суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] про те, що саме вона несе тягар власності, оскільки вона є студенткою, а відтак фактично утримують майно (ремонтують, будують, тощо) її батьки відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договору дарування та купівлі-продажу, не були направлені на приховування майна від звернення стягнення на нього за рішенням суду. Приписами ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд, з`ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку, що позов в частині визнання недійсним (фраудаторним) договору дарування домоволодіння [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту 1105918812101) укладеного 03 лютого 2023 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою Вікторією Олександрівною та в частині визнання недійсним (фраудаторним) договору купівлі-продажу транспортного засобу (Mazda 6, сірого кольору, VIN [NUMBER] ) №1242/2023/3641006 укладеного 04 лютого 2023 між [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних\~вимог про\~скасування рішення\~про державну\~реєстрацію суд зазначає наступне. Спір між сторонами виник з цивільно-правових відносин та пов`язаний з позовною вимогою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, а отже, підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Укладення договорів спірних договорів між [PERSON] та [PERSON] позбавило [PERSON] прав кредитора звернути стягнення на майно, яке належало боржнику. Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 цього Кодексу). За змістом статті 216 цього Кодексу наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача суд зазначає про наявність правових підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової Вікторії Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 66285852 від 03 лютого 2023 щодо домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту 1105918812101; запис про право власності №49135266). Суд установив, що згідно з інформаційною довідкою від 10.04.2023 № 328658338 у Державному реєстрі речових прав є усі попередні записи про державну реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] , а тому скасування рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на це майно не скасовує попередніх записів. Тому для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Щодо вимог\~про скасування\~перереєстрації транспортного\~засобу суд зазначає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним є самостійною підставою для скасування запису про перереєстрацію автомобіля. (абз. 7 п. 40 Постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 (назва Постанови в редакції Постанови КМ\~№ 1371 від 23.12.2009) Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (в редакції станом на 18.11.2023). Щодо позовних\~вимог в\~частині стягнення\~моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди, її розмір; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. (ст.23 ЦК України) Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що протиправна поведінка відповідачів викликає у нього душевні хвилювання, але не надав суду жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Крім того, сам факт укладення відповідачами спірних правочинів не є підставою вважати, що їх діями позивачу завдано моральної шкоди, а відтак вказані вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 6 757 грн. 60 коп. (з яких 3000,00 грн за вимоги про стягнення моральної шкоди; 3\~220,80 грн за вимогами немайнового характеру; 536,80 грн за подання заяви про забезпечення позову), що підтверджується квитанціями, а відтак, виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача пропорційно підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3\~757,60 грн. Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем [PERSON] , до закінчення судових дебатів, зроблена заява про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити [PERSON] строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат, які він сплатив у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України.

Outcome: partial