Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Шабівської сільської ради, про позбавлення батьківських прав, просить суд позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] , [INFO] , батьківських прав; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку Стислий виклад позиції позивача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він мешкає разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . З матір`ю дитини в шлюбних відносинах не перебували, деякий час мешкали разом за його адресою. Більш двох років він один займається вихованням дитини, піклується про її здоров"я, займається вихованням та навчанням. Мати дитини, нею не цікавиться, матеріально не забезпечує, не приймає участі у житті дитини. 25 квітня 2023 року між ними був укладений нотаріальний договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, зареєстрованого в реєстрі за № 530 від 25 квітня 2023 року. Після укладання даного договору мати дитини [PERSON] на телефоні дзвінки не відповідає, місце знаходження її не відомо. З вказаних вище підстав він і звернувся до суду з даним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 12 січня 2024 року Ухвалою суду позовна заява позивача була залишена без руху. 22 січня 2024 року Ухвалою суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 19 лютого 2024 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті справи. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні з позовом погодилася, зазначила, що проживає окремо, з дитиною спілкується за телефоном. Після оголошеної перерви в судовому засіданні не з`явилася, була повідомлена належним чином. В судовому засіданні була з`ясована думка неповнолітньої дитини [PERSON] , яка пояснила, що з матір`ю спілкується за телефоном, мати вітає її з днем народження, однак проживає з батьком та в подальшому бажає проживати саме з ним. Представник третьої особи служби у справах дітей Шабівської сільської ради не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника третьої особи, з`ясувавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи суд враховує вимоги ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У силу положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Судом встановлено, що батьки неповнолітньої дитини [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували. В теперішній час разом не проживають. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади; актом обстеження умов проживання. (а.с. 14) 25 квітня 2023 року між позивачем та відповідачем укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, засвідчений приватним нотаріусом Білгород - Дністровського районного нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 530, відповідно до якого: мати зобов`язується піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Батько зобов`язується не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю. Також батьки зобов`язалися брати участь у вихованні та духовному розвитку дитини, незалежно від стосунків з матір`ю; забезпечити комфортний та безпечний транспортний засіб для перевезення дітей на відпочинок та забезпечити дітям комфортні умови проживання та відпочинку - повідомляти матір дитини про благополучне прибуття на місце відпочинку, а також заздалегідь попереджати про час повернення, із зазначенням дати приїзду, місця та часу прибуття дітей в місце їх проживання. Батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання, контактних телефонів, та будь - які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за цим договором. Батьки зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не підборювати дітей проти батька чи матері. У випадках, визначених цим договором своєчасно надавати один одному оформлену у встановленому законодавством України порядку згоду на тимчасовий виїзд з дитиною за кордон з метою відпочинку, або на самостійний виїзд дітей з організованою групою дітей на відпочинок, змагання, тощо. (а.с. 7-9) До суду від служби у справах дітей Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району надійшов висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від 12 лютого 2024 року № 01-08/23, відповідно до якого, служба у справах Шабівської сільської ради вважає за доцільне винести питання позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на розгляд Білгород - Дністровського міськрайонного суду. (а.с. 31) Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду. У відповідності до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Пунктами 15,16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як встановлено в судовому засіданні жодних доказів не виконання матір`ю своїх батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини матеріали справи не містять та сторонами не надано. Відсутні також докази невиконання матір`ю дитини укладеного договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. З пояснень наданих відповідачем та неповнолітньою дитиною встановлено, що мати проживає окремо від дитини, остання бажає проживати з батьком, однак з матір`ю спілкується за телефоном. З матеріалів справи взагалі не можливо встановити яким чином мати ухиляється від виконання своїх обов`язків, які неправомірні дії нею вчиняються щодо дитини, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Висновком служби у справах дітей не встановлено доцільності в інтересах неповнолітньої дитини позбавити матір батьківських прав, а винесене вказане питання на розсуд суду, у висновку є посилання на згоду матері щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» у рішенні від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24.06.2020 року у справі №344/6374/18, від 08.04.2020 року у справі №645/731/18, від 29.01.2020 року у справі №127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі №643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі №712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі №640/15049/17, від 24.04.2019 року у справі №331/5427/17, від 13.03.2019 року у справі №631/2406/15-ц. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням недоведеності позовних вимог позивачем, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин даної справи не доведено. Таким чином, з урахуванням обставин справи, того що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, судом встановлено, що в теперішній час відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, тому вважає за необхідне в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Шабівської сільської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд приходить до наступного. З матеріалів справи встановлено, що за згодою позивача та відповідача, відповідно укладеного договору між батьками неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини проживає окремо. Як зазначає позивач в своїх позовних вимогах, утриманням та забезпеченням дитини він займається один, мати дитини матеріально її не забезпечує. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Згідно частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, враховуючи, що ст. 180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, прийнявши до уваги вікову категорію дитини, її потреби, а також той факт, що відповідач не заперечує щодо стягнення з неї аліментів на користь дитини, суд вважає за необхідне в цій частині позовні вимоги позивача задовольнити та стягнути [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/ [PERSON] , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.01.2024 року та до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] включно. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з [PERSON] суми платежу за один місяць, відповідно до вимог ст. 430 ч. 1 п. 1 ЦПК України. Розподіл судових витрат Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За умовами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що згідно із ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення аліментів, обґрунтованістю його позовних вимог в цій частині, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial