Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

27 березня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обгрунтовано позов тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, однак з лютого 2022 року не проживає в ньому, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує. Також, особистих речей відповідача в квартирі немає, що свідчить про втрату ним інтересу до цього житла, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач відзив на позов не подав. У судове засідання позивач не з`явилася, її представник подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, з використанням засобів електронного зв`язку подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить позов задовольнити, оскільки він не має можливості добровільно знятися з реєстраційного обліку, так як з лютого 2022 року проживає на постійній основі за межами України та повертатися наміру не має. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2008 року (а.с. 8-9, 11). У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстрований також відповідач, про що свідчить довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20 березня 2024 року № 1784, видана Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 5). Згідно з актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 21 березня 2024 року, який підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , у присутності майстра відділу з експлуатації житлового фонду, елементів благоустрою і санітарного утримання будинків та прибудинкової території Комунального підприємства «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради, [PERSON] , 2004 року народження, з лютого 2022 року по теперішній час за місцем реєстрації не проживає (а.с. 4). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частин першої, другої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частини шостої статті 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи норми законодавства, визнання відповідачем позову, а також те, що відповідач не проживає за адресою реєстрації більше року, житлом не цікавиться, а тому вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved