Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві вказав, що є батьком [PERSON] , [INFO] . З матір`ю дитини [PERSON] шлюб розірвано у 2016 році. З часу розлучення дитина проживала з ним по [ADDRESS] . Згодом, у 2018 році розпорядженням голови Гусятинської районної державної адміністрації та рішенням Гусятинського районного суду місце проживання дитини було визначено з батьком - [PERSON] . Тобто, з народження він займався вихованням та утриманням сина. Участь матері у вихованні дитини була фрагментарною. Так, під час шлюбу сторін, [PERSON] на вісім місяців виїхала в Італійську Республіку. Після повернення - проживала окремо від чоловіка та сина. Періодично матір бачилась з своєю дитиною, раз, два на тиждень. 02 квітня 2022 року, з дозволу [PERSON] , [PERSON] взяла дитину на побачення та не повернула. В подальшому з`ясувалося, що [PERSON] вивезла дитину за кордон. 12.10.2022 Чортківським районним судом було винесено рішення про відібрання дитини у [PERSON] та зобов`язано повернути її батькові. На виконання вище зазначеного рішення суду відкрито виконавче провадження. Однак, станом на сьогоднішній день дитину йому не повернуто, рішення суду не виконано. Зв`язку з сином батько не має з квітня 2022 року. На дистанційне навчання цілий навчальний семестр син не виходить, тобто школу, в якій він навчався з першого класу, не відвідує близько року. Крім того, син страждає на синдром емоційно - вольової нестійкості та вилучення його із звичного для нього середовища може нашкодити йому. Вважає, що матір неналежно виконує свої материнські обов`язки, не сплачує аліменти з квітня 2022 року, призначені рішенням суду. Вважає, що його дитина піддається моральному та фізичному насиллю, що може призвести до загрози її життю та здоров`ю. Все вищенаведене є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дячук С. І. позов підтримує, просить задоволити. Пояснила, що [PERSON] під час шлюбу спільно з дитиною проживала періодично. Зокрема, в 2014 році на вісім місяців виїхала в Італію, нічого не пояснивши. На час її відсутності дитина увесь час проживала з батьком та знаходилась на його утриманні та вихованні. В них склався міцний духовний зв`язок. Дитина має особливий характер, ні з ким не спілкується та в незнайомому середовищі може перебувати в стресовому стані. [PERSON] більше року не спілкувався зі своєю дитиною та йому не відомо, в якому психічному та фізичному стані він перебуває, де проживає та в яких умовах. Крім цього, син не відвідує школу, що є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини. Представник відповідача - адвокат Калінніков М. О. в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову. Вважає, що законних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, визначених ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, немає. Дитина проживає в нормальних умовах, забезпечена всім необхідним, з 1 вересня 2022 року відвідує школу в Польщі. Позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом та обґрунтованих причин цьому немає. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дитини, оскільки вагомих підстав немає. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків. Частина 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави позбавлення батьківських прав. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року). Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, в якому народився син [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області № 596/104/16-ц від 03.06.2016 шлюб між сторонами розірвано. Питання щодо місця проживання дитини сторонами не ставилось. [PERSON] звернувся до Гусятинської РДА Тернопільської області по питанню визначення місця проживання неповнолітнього сина та 28.12.2017 розпорядженням голови РДА № 673-од місце проживання [PERSON] було визначено з його батьком - [PERSON] по [ADDRESS] . В січні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Гусятинської РДА про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідачка [PERSON] позов визнала повністю та 27 березня 2018 року Гусятинським районним судом Тернопільської області було винесено рішення, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька [PERSON] в с. Васильківці Гусятинського району (тепер Чортківський район) Тернопільської області та стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі частки від усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 січня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Дане рішення суду набрало законної сили 27 квітня 2018 року. Рішенням суду було встановлено, що мати не опікується дитиною від її народження, проживає окремо, не цікавиться її життям. [PERSON] звернувся в Чортківський районний суд з позовом до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до України та 12 жовтня 2022 року судом було винесено рішення, яким визнано незаконним утримування [PERSON] на території Італійської Республіки малолітнього [PERSON] ; вирішено відібрати малолітнього [PERSON] у його матері та зобов`язано повернути дитину до його постійного місця проживання: [ADDRESS] . У разі невиконання [PERSON] рішення про повернення дитини - зобов`язано її повернути дитину батькові - [PERSON] . На підставі висновку Органу опіки та піклування Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, згідно рішення №25 від 10.03.2023 Васильковецької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, було вирішено недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дитини, оскільки місце перебування матері і дитини невідоме, обстежити умови проживання та оцінити фізичний та духовний розвиток дитини, заслухати особисту думку дитину не представляється можливим, а отже всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини, які б надали підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав не можливо. В обґрунтування своїх доводів позивач надав наступні письмові докази. Так, згідно довідки керівника спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням інформаційних технологій та технологічних дисциплін с. Василківці № 14/1.01.43-02 від 25.01.2023, учень 5 класу [PERSON] на даний час перебуває не на території України. На організоване дистанційне навчання у даному закладі освіти не виходив впродовж І семестру 2022-2023 навчального року. З довідки Гусятинського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №1778/27.12-29/2 від 02.02.2023 вбачається що [PERSON] в період з 05.04.2022 по 25.01.2023, згідно виконавчого листа № 596/142/18 від 27.04.2018, аліменти [PERSON] не сплачує. З довідки сімейного лікаря КНП «Гусятинський центр первинної медико - санітарної допомоги» Гусятинської селищної ради № 25 від 08.04.2022, [PERSON] , [INFO] , страждає на синдром емоційно - волевої нестійкості. Міопія слабкого ступеня. Надлишкова маса тіла. 16.01.2023 Чортківським відділом державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження ВП №70498567 на виконання рішення Чортківського районного суду № 608/953/22 про відібрання дитини у [PERSON] та повернення її батькові - [PERSON] . Однак, згідно повідомлення начальника відділу міжнародної правової допомоги у цивільних справах Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права Міністерства юстиції України Зозулі О., пошуки місцезнаходження дитини та матері на території Італійської Республіки виявилися безуспішними. Зокрема, в результаті вжитих компетентними італійськими органами заходів було встановлено, що дитина відвідувала місцеву італійську школу до кінця червня 2022 року, але не була зарахована на поточний навчальний рік, оскільки матір`ю було заявлено, що вона планувала з дитиною переїхати до Польщі. Однак, в подальшому з`ясувати не вдалося, чи мати з дитиною дійсно покинула територію Італії. В ході проведення судового розгляду справи відповідачка [PERSON] та син сторін - [PERSON] надавали суду пояснення. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що в зв`язку з війною в Україні, в квітні 2022 року виїхала в Італійську Республіку, де пробула до серпня 2022 року. На он-лайн навчання в Україні син не виходив лише один місяць. Однак, по переїзді в Республіку Польща, з 01 вересня 2022 року він пішов у школу, де навчається по сьогоднішній час. Навчання проходить на польській мові, тому він додатково відвідує уроки іноземної мови. Дитина адаптувалася, має друзів. Родина [PERSON] , яка складається з чоловіка, восьмимісячної доньки та сина [PERSON] , проживає у багатоквартирному будинку в трьохкімнатній квартирі. [PERSON] має окрему кімнату. Син забезпечений усім необхідним для нормального життя. Позивачу було відомо про її та сина виїзд за кодон. Вона не перешкоджає спілкуванню сина з батьком. Вважає, що звинувачення колишнього чоловіка та позбавлення її батьківських прав відносно сина є безпідставними. Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Судом була заслухана думка неповнолітнього [PERSON] , який пояснив, що на даний час проживає в Польщі, відвідує польську школу, додатково навчається польської мови. З мамою йому добре. Вітчим та мати однаково ставляться як до нього, так і до молодшої сестри. До батька повертатися він не хоче. З дідусем та бабусею (батьками [PERSON] ) не спілкується, тому що не має бажання. Батько іноді був агресивним, міг накричати на нього, вдарити. Про це він розказував матері, однак у відповідні органи вона не зверталася. Загалом, йому з матір`ю добре, а до батька вертатися він не хоче. Він не хоче, щоб його маму позбавляли материнських прав. На підтвердження своїх заперечень щодо позову представник відповідачки надав суду лист адвоката м. Катовіце, Республіка Польща, Марти Краєвської від 27.06.2023, згідно якого 29.05.2023 Центр судової експертизи в Катовіцах видав висновок по справі за заявою [PERSON] , за участі [PERSON] про заслуховування неповнолітнього [PERSON] з метою отримання позиції (думки) неповнолітнього, враховуючи вік і ступінь зрілості дитини, виключно з тим, чи доцільно та розумно враховувати його позицію при вирішенні питання щодо повернення його в Україну. З даного висновку вбачається, що дитина негативно ставиться до свого батька та має хороший контакт та позитивні відчуття до матері. 07 листопада 2023 року Апеляційним Судом у Варшаві V Цивільним Відділом було винесено постанову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розпорядження на повернення особи, яка перебуває під батьківською опікою, якою рішення Окружного Суду в м. Катовіце від 07.07.2023 було залишено в силі. Оскаржуваним рішенням відмовлено позивачу у зобов`язанні [PERSON] забезпечити повернення дитини в Україну. Згідно характеристики класного керівника початкової школи № 9 ім. [PERSON] в Зеверці від 19.04.2023, [PERSON] навчається в даній школі з 1 вересня 2022 року, являється активним, комунікаційним, відкритим. Школу відвідує систематично, чисто і акуратно одягнений. Має усе необхідне шкільне приладдя. Великим бар`єром у навчанні було незнання мови, однак, [PERSON] відвідує додаткове навчання з польської мови. Мати дитини підтримує систематичний контакт з класним керівником, завжди присутня на зборах та консультаціях. Постійно користується освітнім електронним порталом. Із звіту офіцера пробації з проведеного обстеження на місці проживання [PERSON] по [ADDRESS] (Польща), [PERSON] проживає разом із цивільним чоловіком та сином [PERSON] . На момент складення звіту [PERSON] була вагітна, термін 5 місяців. Матеріальна ситуація в сім`ї є стабільна і добра. Умови проживання задовільні. Неповнолітній [PERSON] займає одну з кімнат. Дитина навчається в школі добре. Зі слів [PERSON] батькові дитини було відомо про їх виїзд за кордон. На основі пояснень сторін та їхньої дитини, Служба в справах дітей Васильковецької сільської ради зробила повторний висновок та вирішила, що [PERSON] не доцільно позбавляти батьківських прав відносно сина [PERSON] . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, однією з підстав позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи фактичні обставини справи, якими спростовуються доводи позивача, зокрема те, що всупереч його негативній думці, дитина має нормальні умови проживання, виховання, навчання, маючи добрі стосунки з матір`ю, не бажає повертатися в Україну до батька, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України), суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Суд вважає встановленим, що дитина навчається, отримує належний рівень освіти, на відсутність якої вказував позивач як на основну причину позбавлення [PERSON] батьківських прав, а отже прийшов до висновку про недоведеність позивачем умисного ухилення відповідачки від виконання її материнських обов`язків . Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як - то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. При цьому доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам стосовно їхньої дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною є крайнім заходом, а вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, відповідно до ст. ст. 76 - 81 ЦПК України, позивач не надав суду безсумнівних, належних і допустимих доказів, які свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання сина, а всі доводи позову зводяться лише до того, що [PERSON] не забезпечила необхідних умов навчання дитини, що було спростовано в ході розгляду справи. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи фактичні обставини справи, норми закону, якими регулюються спори, пов`язані із обов`язками батьків, докази, які надали сторони, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України), суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Згідно з абз. 2 п. 18 постанови від 30 березня 2007 року № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20), зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки питання щодо судових витрат не ставилось, то суд покладає їх на сторони, в межах ними понесеними.

Outcome: dismissed