Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] з батьком. В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 2001 року він перебував у шлюбі з [PERSON] та у них під час шлюбу народилося троє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Також зазначав, що у 2017 році він разом із родиною виїхав проживати до Королівства Іспанія, однак у 2023 році прийняв рішення з урахуванням бажання сина повернутися до України, а відповідачка з доньками залишилася проживати за кордоном. В подальшому він дізнався, що заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 3 лютого 2022 року укладений між ним та відповідачкою шлюб було розірвано. На даний час він разом із сином, який самостійно прийняв рішення залишитися проживати разом із ним в України, проживає у м. Рівне, де офіційно працевлаштований та за місцем його проживання створені усі умови для належного виховання, утримання та розвитку дитини. До того ж, він має стабільний дохід, працює на посаді менеджера зі збуту ТОВ «Гефелє Україна» й відповідно може в повній мірі забезпечити належні умови розвитку та виховання для свого сина, в той час як відповідачка постійно проживає та за межами території України, зловживає алкогольними напоями, не має постійного місця роботи й відповідно не має можливості забезпечити належних умов життя та виховання сина, а також вчиняє порушення прав дитини на самостійне визначення місця проживання разом із батьком шляхом подачі відповідного позову до суду про примусове повернення сина до Іспанії. Посилаючись на вказане, а також наявність реальної загрози зі сторони відповідачки силоміць забрати сина за кордон для постійного місця проживання, між ними є спір щодо місця проживання їхнього сина, проте сам син не хоче залишати своє місце проживання в Україні, та бажає проживати разом зі ним, а тому просив задовольнити. Ухвалою судді від 20 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 19 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. При цьому суду вказав, що син позивача самостійно виявив бажання проживати разом із батьком в Україні, який в свою чергу забезпечив йому усі належні умови для проживання, навчання та розвитку , а також здійснює його повне утримання. Крім того, зважаючи на те, що між сторонами фактично виник спір щодо місця проживання дитини, оскільки [PERSON] звернулася до суду із позовом про повернення дитини до Іспанії, просив враховуючи найкращі інтереси дитини визначити місце проживання [PERSON] разом із батьком саме в судовому порядку. Відповідачка, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та про причини своєї неявки суд не повідомила, а також не скористалася своїм правом на подачу відзиву на позов. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Так, судом встановлено, що торони перебували з 2001 року у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 3 лютого 2022 року розірвано. Під час шлюбу у сторін народилося троє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.9). При цьому, як зазначає у поданому позові [PERSON] , доньки сторін проживають разом із матерію в Королівстві Іспанія , а син [PERSON] разом із ним у м. Рівне з серпня 2023 року, що також підтверджується довідкою ОСББ «Лагода» від 31 серпня 2023 року, атом обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] від 2 жовтня 2023 року та характеристикою на [PERSON] як мешканця [ADDRESS] , наданою головою правління ОСББ «Лагода» від 31 серпня 2023 року ( а.с.9-13). Крім того, відповідно до довідки Рівненського ліцею № 5 від 11 вересня 2023 року, неповнолітній [PERSON] дійсно проживає та навчається у м. Рівне ( а.с. 12). Враховуючи встановлені судом обставини та зміст пред`явленого позову, суд приходить до висновку, що правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання. Так, відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема, главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3, ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частина друга статті 47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Зокрема, частиною першою статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а частиною четвертою статті 152 СК України визначено право дитини на звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла 14 років. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, згідно частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, роз`яснень Верховного Суду України, дають підстави вважати, що у разі спору місце проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Наведене також відповідає позиції Верховного Суду, висловленій в постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц. Таким чином, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою й відповідно законом не передбачено вирішення спору судом між батьками про місце проживання дитини, яка досягла 14 років, тобто відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Так, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , на час звернення позивача до суду із відповідним позовом та на час розгляду справи, досяг чотирнадцяти років, а відтак, з цього часу втратив статус малолітньої дитини і вправі сам визначати місце свого проживання. При цьому, наявність спору між сторонами щодо повернення дитини до Королівства Іспанія не впливає на порядок вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини, яке згідно вимог чинного законодавства визначається нею самостійно, оскільки в такому спорі є інший предмет доказування, у тому числі законність вивезення дитини й відповідно наявність правових підстав для її повернення з урахування її найкращих інтересів, тривалості проживання, наявності сталості соціальних зв`язків, а також й думки самої дитини, яка досягла 14 років та здатна висловити свою думку щодо того, з ким із батьків бажає проживати та зважаючи на положення чинного законодавства вправі сам визначати місце свого проживання. За таких обставин, оскільки пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, підстави для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відсутні, оскільки неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на момент пред`явлення позову ( станом на грудень 2023 року) та ухвалення рішення у справі досяг чотирнадцятирічного віку, а, відтак, саме йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у цивільній справі №522/12901/17 зазначено про те, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» належить тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Outcome: dismissed