Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.12.2009 між нею та [PERSON] (відповідач 2 по справі) було укладено Договір купівлі-продажу 8/100 частки житлового будинку в [ADDRESS] , посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 474. Відповідно до даного договору позивач отримав у власність 8/100 частки житлового будинку в [ADDRESS] . Однак частка житлового будинку зазначена у Договорі, в розмірі 8/100 часток не відповідає дійсності, оскільки відповідно до договору, площа яку придбав у власність позивач складає 197,230 кв.м. від загальної площі. Загальна площа будинку складає 1692,30 кв.м. Таким чином, частка позивача відповідає 12/100 часток житлового будинку. Право власності на земельну ділянку, на який знаходиться придбана позивачем частина будинку, підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2017. Відповідно до вказаного рішення позивачу належить 12/100 земельної ділянки, на якій розташований будинок [ADDRESS] . 15.09.2015 року [PERSON] , за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., за реєстровим № 2135, подарував 17/100 часток житлового будинку своєму сину - [PERSON] , що не незаконним, оскільки частка відповідача є меншою. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутності. Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися, в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Оскільки від представника позивача не надходило заперечень проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Суд дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 29.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 8/100 частки житлового будинку по в [ADDRESS] , посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 474. За умовами договору позивач отримав у власність 8/100 (вісім сотих) частки житлового будинку в [ADDRESS] . Відповідно до договору, площа яку придбав у власність позивач складає 197,230 кв.м., від загальної площі будинку 1692,30 кв.м. Таким чином, частка позивача відповідає 12/100 часткам житлового будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2017 визнаний недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.09.2015р., серія та номер 2136, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М. в частині дарування 12/100 (дванадцять сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:91:109:0270, що знаходиться в [ADDRESS] . Визнано право власності [PERSON] на 12/100 (дванадцять сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:91:109:0270, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до ст. 377 ЦК України До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Судом встановлено, що на час укладання договору дарування від 11.12.2013 відомості в про належність відчужувачу 29/100 частин житлового будинку не відповідали дійсності, оскільки частка мала бути меншою на 4/100 частин, а отже дарувальник не мав прав на відчуження в подальшому 17/100 частин будинку. За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , в частині дарування 4/100 частин будинку. Положеннями ст. 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Приписами ст. 328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач належним чином обґрунтував свої вимоги і в частині визнання права власності на частину житлового будинку. За встановлених обставин, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним в частині та визнання права власності на частину житлового будинку підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved