Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане [PERSON] 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я. і зареєстроване в реєстрі за №6-849 (спадкова справа №704/2017) та скасувати запис про право власності №23933954 за [PERSON] , який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2017 року 14:40:17 державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я. на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості: так; опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 40,9, житлова площа (кв.м): 17,2, опис: житловий будинок літ. «А-1» складається з однієї житлової кімнати та кухні. До будинковолодіння відносяться: - літня кухня літ. «Б-1» загальною площею 42,6, житловою площею 16,6 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, коридору площею 9,4 кв.м, санвузла площею 3,8 кв.м, комори площею 3,8 кв.м; - сходи тераси «б», «б» сходи «сх.»; - погріб літ. «пг»; хвіртка - №1; ворота - №2; - огорожі - №3,4; адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1032540346101). Позов мотивує тим, що він є власником частини житлового будинку [ADDRESS] , інша частина цього будинку, з присвоєнням окремої поштової адреси [ADDRESS] , належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року, яке видане державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я., згідно якого до Державного реєстру речових прав па нерухоме майно 14 грудня 2017 року було внесено запис про право власності №23933954. Позивач вважає, що зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом має бути визнане недійним, а запис про право власності скасованим. Зазначає, що підставою видачі оспорюваного свідоцтва про право па спадщину за законом, згідно якого відповідачка набула право власності на вказаний житловий будинок разом зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами зазначено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року у справі №2/463/1601/14, на підставі якого було зареєстроване за [PERSON] право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1032540346101, номер запису про право власності: 16496457. Разом з тим, 1 вересня 2020 року Львівським апеляційним судом прийнято постанову у справі №2/463/1601/14, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третьої особи четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності - відмовлено. Вказаною постановою встановлено, що замість літньої кухні фактично самовільно зведено житловий будинок, земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, перебуває у комунальній власності та належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. Також встановлено, що право власності па об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, та що за таких обставин, вимоги позивача, який просив визнати за ним право власності на літню кухню, що була самочинно побудована на земельній ділянці і на яку її чоловік не встиг оформити право власності, до задоволення не підлягають, оскільки самовільно побудована літня кухня не входить до складу спадщини. Позивач посилається на положення ч. 1 ст. 1301 ЦК України та зазначає, що зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] , як спадкоємцем, право власності на об`єкт нерухомого майна, що самовільно збудоване як житловий будинок (позначене літ. Б-1 на технічному паспорті), яке було набуто спадкодавцем [PERSON] згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року у справі №2/463/1601/14, порушує права [PERSON] , як власника частини будинку, оскільки впливатиме на визначення часток (пропорційно часткам у праві власності на житловий будинок) при приватизації земельної ділянки для обслуговування будинку, знаходиться у фактичному спільному користуванні, на якій розташоване самовільне будівництво, а саме розмір частки позивача може бути значно менший ніж розмір частки [PERSON] , з урахуванням положень ч. 4 ст. 120 ЗК України, згідно з якими право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Окрім цього наявність свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, підстава набуття права власності на яке була скасована, свідчить про реєстрацію в державному реєстрі об`єкта самочинного будівництва, як об`єкта нерухомого майна, за відсутності правовстановлюючого документа, що в свою чергу впливатиме на визначення порядку спільного користування земельною ділянкою чи її розподіл. Відтак вважає, що обраний спосіб захисту порушених прав є адекватним змісту порушеного права, та у випадку задоволення позову права позивача, як власника будинку [ADDRESS] та користувача земельною ділянкою за цією адресою будуть відновлені. Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено в підготовче засідання. 1 лютого 2021 року ухвалою суду за клопотанням відповідача [PERSON] було зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №2/463/1601/14 за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Львівського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року. Постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано зазначену вище ухвалу, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року за клопотанням представника позивача адвоката Цімка П.О., що діяв на підставі ордеру серії ЛВ №121628 від 15 грудня 2020 року, провадження в даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №2/463/1601/14, яка розглядається Львівським апеляційним судом. Ухвалою суду від 10 березня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому підготовчому засіданні. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 23 червня 2023 року судом було прийнято до розгляду подану представником позивача адвокатом Микушем Д.М., що діє на підставі ордеру серії ВС №1057767 від 24 березня 2023 року, заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просить: скасувати запис про право власності №16496457 за [PERSON] , правонаступник (спадкоємець) [PERSON] , який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Романом Тадейовичем з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане [PERSON] 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я. і зареєстроване в реєстрі за №6-849 (спадкова справа №704/2017); скасувати запис про право власності №23933954 за [PERSON] , який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Третьої львівської держаної нотаріальної контори Якубець Т.Я. на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1032540346101). Додатково зазначає,\~що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року у справі №2/463/1601/14 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] повністю та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] . На підставі даного рішення 16 вересня 2016 року за життя [PERSON] зареєструвала за собою право власності на вказаний будинок. Постановою Львівського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третьої особи четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності - відмовлено. Постановою Верховного Суду від 7 липня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито. Вказує, що зазначеними рішеннями встановлені обставини, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Зокрема встановлено, що визнаючи оскаржуваним рішенням за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , суд першої інстанції фактично втрутився в права та законні інтереси осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме користувачів земельної ділянки, про яку йшлося, зокрема, і апелянта [PERSON] як власника будинку [ADDRESS] і відповідно користувача земельної ділянки на [ADDRESS] . Визнано обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушені права апелянта. Суд зазначив, що зважаючи на те, що оскаржуване рішення прямо впливає на права на інтереси, зокрема, апелянта, а він до участі у розгляді справи не залучався, як один із належних відповідачів, разом з тим і апеляційний суд позбавлений можливості залучити його як відповідача чи направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскаржуване рішення підлягало б скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. Крім цього суд вказав, що скасуванню підлягає і ухвала Апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2014 року, оскільки порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи встановлено статтею 370 ЦПК України. Окрім цього, ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, постановленій у справі №2/463/1601/14, встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок перебуває у комунальній власності, спільно використовується для обслуговування будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та належних до них господарських споруд, а тому, вирішивши питання про узаконення шляхом визнання права власності в порядку спадкування на самовільне будівництво, без залучення власника земельної ділянки та скаржника, землекористувача та власника суміжного будинку [ADDRESS] , суд фактично оскаржуваним рішенням вирішив питання про їх права та інтереси. Відтак вказує, що з огляду на вищезазначене оскільки рішення Личаківського районного суду від 22 липня 2014 року на підставі якого 16 вересня 2016 року було зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] , а згодом 14 грудня 2017 року успадковане [PERSON] , скасоване, а відтак і реєстрації права власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна за відповідачкою є незаконною. 5 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , згідно з яким остання вважає, що права позивача не є порушеними, а відтак в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Звертає увагу\~на те,\~що у заяві про збільшення позовних вимог представник позивача покликається на ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, однак апеляційна скарга задоволена лише в частині закриття провадження у справі, за результатами клопотання представника апелянта [PERSON] . При цьому відповідач зазначала, що на час подання нею відзиву ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргою. Також у зв`язку з тим, що у заяві про збільшення позовних вимог представник позивача покликається на встановлені рішеннями обставини, які на його думку, мають преюдиційне значення, вказала, що встановлення зазначених обставин судом не означає, що позовні вимоги [PERSON] є підставними, оскільки спір про право на спадщину мав місце в 2014 році, і саме станом на 2014 рік за твердженням суду його слід було залучити до розгляду справи, однак з 2014 року змінилося ряд обставин щодо взаємовідносин сторін. При цьому вказує, що враховуючи норми цивільного законодавства права, свободи та інтереси позивача повинні бути порушеними зі сторони відповідача станом на час розгляду справи. Вважає, що права [PERSON] як власника житлового будинку [ADDRESS] та відповідно, за висновком суду, і землекористувача, на даний час не є порушеними. Зокрема відповідно до наявної Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за будинком [ADDRESS] зареєстрована земельна ділянка кадастровий номер №4610137200:07:012:0145 площею 0,0859, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . 20 січня 2016 року [PERSON] звернувся із заявою до Львівської міської ради про погодження меж між земельними ділянками на [ADDRESS] , що підтверджується витягом з протоколу засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 3 червня 2016 року. Після цього на замовлення [PERSON] ТОВ «Центр земельного кадастру» розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] . 30 вересня 2016 року земельна ділянка для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] була зареєстрована за кадастровим номером 4610137200:07:012:0145. Із проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] та літня кухня на такій земельній ділянці не розміщені, а знаходяться на суміжних земельних ділянках, якими [PERSON] не користується та на такі не претендує, а відтак його права як землекористувача не є порушеними. Земельна ділянка, якою користується [PERSON] є загородженою, останнім влаштовано огорожу з металевих профільованих листів на стовпах з металевих труб, що розділяє його земельну ділянку та земельну ділянку на якій знаходиться літня кухня відповідачки, на даний час до літньої кухні доступу із вул. Курінної немає. Щодо земельної ділянки, яка знаходиться перед житловими будинками [ADDRESS] , вказують, що така теж розділена сітчастою огорожею, відтак позивач не користується земельною ділянкою, перед будинком [ADDRESS] . 5 червня 2023 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяви про залучення третьої особи та витребування доказів, відповідно до яких просив залучити до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т. та витребувати в останнього усі без виключення документи на підставі яких за [PERSON] , правонаступник (спадкоємець) [PERSON] , було здійснено запис про право власності; залучити до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача державного нотаріуса Третьої львівської держаної нотаріальної контори Якубець Т.Я. та витребувати в неї усі без виключення документи на підставі яких [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 23 червня 2023 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі у якості третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т. та державного нотаріуса Третьої львівської держаної нотаріальної контори Якубець Т.Я. Також ухвалою суду від 23 червня 2023 року частково задоволено заяви представника позивача [PERSON] про витребування доказів, витребувано в приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусака Р.Т. усі без виключення документи на підставі яких за [PERSON] , правонаступник (спадкоємець) [PERSON] , було здійснено запис про право власності №16496457, який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . 15 вересня 2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. подав до суду лист, у якому на виконання ухвали суду від 23 червня 2023 року повідомив, що не може надати реєстраційну справу, оскільки така не зберігається в нього. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 15 вересня 2023 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі у якості третьої особи Львівську міську раду. Окрім цього в підготовчому засіданні 15 вересня 2023 року представник позивача [PERSON] подав суду заяву про витребування доказів, відповідно до якої просив витребувати з ОКП БТІ та ЕО інвентаризаційні справи на будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] , а також заявив клопотання про витребування реєстраційних справ на такі. Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року вказані вище заяву та клопотання частково задоволено та витребувано в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» інвентаризаційні та реєстраційні справи на будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] . 6 жовтня 2023 року представник позивача [PERSON] подав суду клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просив витребувати з Управління державної реєстрації Львівської міської ради усі без виключення документи на підставі яких за [PERSON] , правонаступник (спадкоємець) [PERSON] було здійснено запис про право власності №16496457, який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 9 жовтня 2023 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано в Управління державної реєстрації Львівської міської ради усі без виключення документи на підставі яких за [PERSON] , правонаступник (спадкоємець) [PERSON] , було здійснено запис про право власності №16496457, який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . 24 жовтня 2023 року до суду з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на виконання вимог ухвали суду від 15 вересня 2023 року надійшли інвентаризаційні справи на будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також реєстраційна справа будинку [ADDRESS] . 7 листопада 2023 року представник відповідача [PERSON] , що діє на підставі ордеру серії ВС №1057204 від 29 червня 2021 року, подала на електронну адресу суду заяву про залучення до розгляду справи у якості третьої особи без самостійних вимог ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». 24 листопада 2023 року до суду з Управління державної реєстрації Львівської міської ради на виконання вимог ухвали суду від 9 жовтня 2023 року надійшов ряд оригіналів документів реєстраційної справи в паперовій формі, а також засвідчені копії документів реєстраційної справи в електронній формі щодо житлового будинку [ADDRESS] . Протокольною ухвалою підготовчого засідання 30 листопада 2023 року судом відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про залучення до участі у справі у якості третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду на 12 лютого 2024 року. 12 лютого 2024 року представник позивача [PERSON] \~подав до\~суду заяву\~про уточнення\~позовних вимог,\~відповідно до\~якої викладає\~позовні вимоги\~в наступній\~редакції: скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] , правонаступник (спадкоємець) [PERSON] , про що 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Романом Тадейовичем внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №16496457 з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане [PERSON] 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я. і зареєстроване в реєстрі за №6-849 (спадкова справа №704/2017); скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] , про що 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Третьої львівської держаної нотаріальної контори Якубець Т.Я. внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №23933954 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1032540346101). В судовому засіданні 12 лютого 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з надходженням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та неявкою в судове всіх засідання учасників справи. 20 лютого 2024 року на адресу суду надійшло заперечення відповідача [PERSON] на заяву про уточнення позовних вимог, в якому просила відмовити у прийнятті такої до розгляду вважаючи, що позивачем в поданій заяві фактично змінено предмет позову та таку подано з пропуском встановленого строку. Протокольною ухвалою судового засідання 15 березня 2024 року прийнято заяву про уточнення позовних вимог до розгляду, оскільки такою було лише уточнено формулювання позовних вимог та подано її до початку судового розгляду. В судовому засіданні 26 квітня 2024 року представник позивача [PERSON] позов підтримав в редакції заяви про уточнення позовних вимог, пояснення надав аналогічні, викладеним у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача\~ [PERSON] \~у вказаному\~судовому засіданні\~проти позову\~заперечили,\~пояснення надав\~аналогічні викладеним\~у відзиві,\~просилав задоволенні позову просили відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила такий задовольнити, вважала за можливе завершити розгляд справи. Представник третьої особи Львівської міської ради Попович Я.М. вимоги позову підтримав, просив такий задовольнити. Треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. та державний нотаріус Третьої львівської держаної нотаріальної контори Якубець Т.Я., що належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, в таке 26 квітня 2024 року не з`явились, клопотання про відкладення розгляду справи не подали. За таких обставин відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та завершити розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились в таке. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема згідно з пунктами 3 та 4 такої одними з таких способів в тому числі є припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. При цьому перелік способів захисту є невичерпним, оскільки абз. 12 вказаної частини статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №28162120 від 29 листопада 2010 року (т. 1 а.с. 13). Право власності на вказаний будинок набуто позивачем на підставі договору дарування від 26 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришакович Х.В., зареєстрованого в реєстрі за №1019 (т. 2 а.с. 23-25). Згідно з договором даний житловий будинок позначений на плані земельної ділянки літерою «А-1» та до такого прилягають на ступні господарські будівлі та споруди: погріб літ. «Пг.»; прибудова літ. «а-1»; хвіртка №1; огорожа №№ [NUMBER] , 3; загальна площа будинку 88,8 кв.м. При цьому, як стверджує позич і не заперечує відповідач, належний позивачу будинок фактично є частиною житлового будинку (будинковолодіння), частинами якого в подальшому були присвоєні окремі поштові адреси. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №225454922 від 24 вересня 2020 року, відповідачу [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 6-7). Згідно з витягом реєстраційний номер даного об`єкта нерухомого майна: 1032540346101, такий є житловим будинком загальною площею (кв.м): 40,9, житлова площа (кв.м): 17,2, житловий будинок літ. «А-1» складається з однієї житлової кімнати та кухні. До будинковолодіння відносяться: - літня кухня літ. «Б-1» загальною площею 42,6, житловою площею 16,6 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, коридору площею 9,4 кв.м, санвузла площею 3,8 кв.м, комори площею 3,8 кв.м; - сходи - тераси «б1», «б», сходи «сх.»; - погріб - літ. «пг»; хвіртка - №1; ворота - №2; огорожі - №3, 4. Запис про право власності №23933954, яким зареєстровано право власності на будинок за [PERSON] , внесено 14 грудня 2017 року нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я. на підставі виданого нею ж свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 6-849, виданого 14 грудня 2017 року, яке видане державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я., згідно якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право. Так з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т.Я. у спадковій справі №704/2017 та зареєстрованого в реєстрі за №6-849 вбачається, що таким було посвідчено, що спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її донька [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку [ADDRESS] разом зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Нотаріус зазначив, що вищевказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі №2/463/1601/14. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1032540346101, номер запису про право власності: 16496457. Вищевказаний цегляний житловий будинок, позначений на плані «А-І», складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,2 кв.м. та кухні. Загальна площа будинку складає 40,9 кв.м. До будинку відносяться: літня кухня, позначена на плані літерою «Б-І», загальною площею 42,6 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м. та кухні площею 9,0 кв.м., коридору площею 9,4 кв.м., санвузла площею 3,8 кв.м., комори площею 3,8 кв.м.; сходи-тераси, позначені на плані літерою «б'», «б"»; сходи, позначені на плані літерами «сх»; погріб, позначений на плані літерами «пг»; хвіртка, позначена на плані № 1; ворота, позначені на плані № 2, огорожі, позначені на плані літерами № 3, № 4 (т. 1 а.с. 5). При цьому у вказаній вище Інформації також зазначено, що до відповідача власником житлового будинку [ADDRESS] була [PERSON] , номер запису про право власності: 16496457, державну реєстрацію здійснено 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., підставою для державної реєстрації було зокрема рішення Личаківського районного суду №2/463/1601/14, видане 22 липня 2014 року. Наведені обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією спадкової справи №704/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] , зокрема копією свідоцтва про смерть останньої серії [NUMBER] від 19 травня 2017 року (т. 1 а.с. 39), а також копією паспорта та свідоцтва про народження [PERSON] (т. 1 а.с. 40-41) згідно з якими відповідач була донькою померлої та є єдиним спадкоємцем останньої. Матеріали спадкової справи містять також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо здійснення 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., за [PERSON] реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Личаківського районного суду від 22 липня 2014 року у справі №2/463/1601/14 (т. 1 а.с. 43-44). Так рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року у справі №463/3366/14-ц, провадження №2/463/1601/14, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третьої особи четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 29,1 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати площею 17,2 кв.м. та кухні площею 11,9 кв.м., а також на літню кухню, загальною площею 42,6 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м., кухні площею 9 кв.м., коридору площею 9,4 кв.м., санвузла площею 3,8 кв.м., комори площею 3,8 кв.м. (т. 1 а.с. 8-9; https://reyestr.court.gov.ua/Review/39843103). Під час розгляду вказаної справи суд встановив, що станом на час розгляду такої 1/3 частини будинку [ADDRESS] належала [PERSON] , інших 2/3 частини будинку належали [PERSON] , які вона успадкувала після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 21 січня 1999 року №53 частині будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] присвоєно окремий номер 8-б. З довідки обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 19 квітня 2013 року №2/4601 вбачалось, що будинок на [ADDRESS] був розділений на два окремі поштові номери 8 і 8-б та загальна площа до присвоєння окремого поштового номера будинку становила 129,7 кв.м., після розподілу, без самовільного будівництва загальна площа будинку становить 29,1 кв.м., житлова площа 17,2 кв.м. (одна кімната та кухня). При цьому суд зазначив, що рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів №223 від 12 квітня 1988 року [PERSON] узаконено самовільно побудовану літню кухню в будинку [ADDRESS] . У відповідності з технічним паспортом від 16 грудня 1991 року літня кухня складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м., кухні площею 9 кв.м., коридору площею 9,4 кв.м., санвузла площею 3,8 кв.м., комори площею 3,8 кв.м. Наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 28 грудня 2009 року № 2630-Ж-Л оформлено за [PERSON] , право приватної власності в цілому на будинок [ADDRESS] загальною площею 88,8 кв.м. [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] була дружиною [PERSON] та проживала разом з [PERSON] по день його смерті за адресою [ADDRESS] . Окрім того [PERSON] був батьком [PERSON] , остання заявою від 16 квітня 2013 року відмовилась від прийняття спадщини після його смерті. Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою було відмовлено [PERSON] в оформленні права власності на спадкове майно (спірний будинок) після смерті [PERSON] , оскільки останнім не було належним чином оформлено правовстановлюючих документів на вказану частину будинку після присвоєння частинам будинку окремих поштових адрес. Таким чином суд прийшов до висновку, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , однак не могла її оформити через нотаріуса, оскільки [PERSON] за життя не оформив належним чином право власності на 1/3 частину будинку [ADDRESS] , після присвоєння будинку окремих поштових адрес 8 і 8-б, а тому позов задовольнив. Водночас ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі №2/463/1601/14, провадження № 22-ц/811/2773/21, частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] , правонаступницею якої є [PERSON] , до [PERSON] , третя особа четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності закрито (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109399468). Апеляційним судом встановлено, що на даний час власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] Будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] знаходяться на одній, спільній земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади міста та Львова та їх користуванні. У зв`язку з наведеним суд прийшов до висновку, що визнаючи оскаржуваним рішенням за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , суд першої інстанції фактично втрутився в права та законні інтереси осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме користувачів земельної ділянки, про яку йшлося, зокрема, і апелянта [PERSON] , як власника будинку [ADDRESS] . При цьому суд звернув увагу на те, що в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, постановленій у даній справі, також встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок перебуває у комунальній власності, спільно використовується для обслуговування будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] та належних до них господарських споруд, а тому, вирішивши питання про узаконення шляхом визнання права власності в порядку спадкування на самовільне будівництво, без залучення власника земельної ділянки та скаржника, як землекористувача та власника суміжного будинку [ADDRESS] , суд фактично оскаржуваним рішенням вирішив питання про їх права та інтереси. Відтак апеляційним судом було визнано обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушені права апелянта [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №2/463/1601/14, провадження №61-4723св23, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвали Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111939356). Даною постановою встановлено, що у липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Личаківської районної державної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року відповідача Личаківську РДА Львівської міської ради замінено на відповідача [PERSON] . Позовна заява була мотивована тим, що [INFO] помер [PERSON] чоловік позивачки та батько відповідачки, після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] , інші 2/3 частини якого належали [PERSON] . Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 53 від 21 вересня 1999 року частині будинку, що належала [PERSON] , присвоєно номер 8-б, натомість [PERSON] за життя право власності на належну йому частину нерухомого майна не оформив. [PERSON] вказувала, що фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, відтак є такою, що прийняла спадщину. [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріуса не зверталась. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Посилаючись на те, що за життя [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , що складається з однієї житлової кімнати площею 17,2 кв.м та кухні площею 11,9 кв.м, а також на літню кухню, загальною площею 42,6 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м, кухні площею 9 кв.м, коридора площею 9,4 кв.м, санвузла площею 3,8 кв.м та комори площею 3,8 кв.м, належним чином не оформив, що є перешкодою для реалізації [PERSON] своїх спадкових прав, позивачка просила суд ухвалити рішення про визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року позов [PERSON] задоволено; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 29,1 кв.м, що складається з однієї житлової кімнати площею 17,2 кв.м та кухні площею 29,1 кв.м, а також на літню кухню, загальною площею 42,6 кв.м, яка складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м, кухні площею 9 кв.м, коридору площею 9,4 кв.м, санвузла площею 3,8 кв.м, комори площею 3,8 кв.м. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , однак не може оформити свої спадкові права, оскільки спадкодавець за життя не оформив належним чином своє право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , після присвоєння йому окремих поштових адрес № [NUMBER] і № 8-б. У серпні 2014 року [PERSON] , в інтересах якої діяв представник адвокат Сесюк Ю.П., як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2014 року апеляційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про належність спірного нерухомого майна на праві власності спадкодавцю [PERSON] , який за життя у встановленому законом порядку не оформив свої права. При цьому колегія суддів додатково вказала, що спірна літня кухня узаконена в адміністративному порядку в 1988 році за спадкодавцем із чітко визначеною площею і саме на таке приміщення літньої кухні і визнано право власності [PERSON] у порядку спадкування. У грудні 2018 року [PERSON] , в інтересах якого діяв представник [PERSON] , як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права та обов`язки, подав апеляційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 2 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що [PERSON] не довів, що суд першої інстанції у цій справі вирішив питання про його права та обов`язки. Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 січня 2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дав жодної правової оцінки доводам апеляційної скарги про те, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, перебуває у комунальній власності, спільно використовується для обслуговування будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] та належних до них господарських споруд, а тому, вирішивши питання про узаконення шляхом визнання права власності в порядку спадкування на самовільне будівництво, без залучення власника земельної ділянки та скаржника, як землекористувача та власника суміжного будинку [ADDRESS] , суд фактично оскаржуваним рішенням вирішив питання про їх права та інтереси. Постановою Львівського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності та належить територіальній громаді м. Львова замість спірної літньої кухні фактично самовільно зведено житловий будинок літ. «Б-1», сіни літ «б-1» та тамбур літ. «а-1», а отже належним відповідачем за вимогами [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на вказане самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і ін. Також суд зазначив, що позовні вимоги про визнання права власності на літню кухню, що була самочинно побудована на земельній ділянці і на яку (як вказала сама позивачка) її чоловік не встиг оформити право власності, задоволенню не підлягають, оскільки самочинно побудована літня кухня не входить до складу спадщини. Суд вважав, що задоволення позову про визнання за спадкоємцем права власності на самочинне будівництво зумовлює виникнення цього права у позивачки, а не констатує його перехід у порядку спадкування, а тому є неналежним способом захисту прав спадкоємців, якщо право звернутися до суду з вимогою про визнання права власності не належало спадкодавцеві. Крім того, [PERSON] пред`явлено позов до [PERSON] , яка у встановленому законом порядку відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька, що фактично свідчить про відсутність спору між сторонами. Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 липня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що здійснюючи апеляційний перегляд рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року за апеляційною скаргою [PERSON] , апеляційний суд не встановив, які питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків [PERSON] вирішені вказаним рішенням суду першої інстанції. Натомість апеляційний суд вказав, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права Львівської міської ради, яка, на думку апеляційного суду, мала бути відповідачем у розглядуваній справі. При цьому Львівська міська рада участі в справі не брала, в апеляційному порядку рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року не оскаржувала. Крім того, аналіз матеріалів справи свідчив, що за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] апеляційним судом Львівської області 4 грудня 2014 року постановлено ухвалу про залишення без змін рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року. Разом із тим, за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] . Львівський апеляційний суд 1 вересня 2020 року скасував рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] . При цьому ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2014 року скасовано не було. Вказане призвело до того, що у справі №2/463/1601/14 були чинними два взаємовиключних судових рішення суду апеляційної інстанції, усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в суді касаційної інстанції неможливо. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року до участі в справі в якості правонаступника [PERSON] , померлої [INFO] , залучено [PERSON] та розгляд справи продовжено. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що [INFO] померла позивачка у справі [PERSON] . Спадщину після її смерті прийняла дочка [PERSON] , а тому наявні правові підстави для залучення її до участі у справі, як правонаступниці позивачки [PERSON] . Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 4 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі за позовом [PERSON] , правонаступницею якої є [PERSON] , до [PERSON] , третя особа: Четверта Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності закрито. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка [PERSON] померла та судом залучено до участі у справі її правонаступницю [PERSON] , яка є відповідачкою у цій справі. Апеляційний суд, зважаючи на наведене, провадження у справі закрив у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами з підстав процесуального правонаступництва відповідачки стосовно прав і обов`язків позивачки, оскільки у зв`язку з поєднанням в одній особі позивача та відповідача та переходу до останнього всіх прав та обов`язків позивача, судовий розгляд позовних вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування не призведе до відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача. Відтак з наведеного вище вбачається, що підставою реєстрації права власності за [PERSON] та подальшого включення до спадкового майна після смерті останньої житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з включенням до будинковолодіння самовільно збудованої літньої кухні, та відтак видання відповідачу [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом та подальшої реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за нею є рішення Личаківського\~районного суду\~м.\~Львова від\~22\~липня 2014\~року,\~яке на\~даний час\~скасоване. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. При цьому ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Черговість прийняття спадщини встановлена ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України. Зокрема ст. 1261 Кодексу визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так ст. 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину зумовлена сутністю такого, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7). Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. З огляду на вищевказане, визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав є самостійною підставою для внесення державним реєстратором запису про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав. Аналізуючи наведені вище положення Верховний Суд у постановах від 3 серпня 2022 року у справі №645/3067/19, від 17 серпня 2022 року №450/441/19, від 22 серпня 2022 року у справі №597/977/21, виклав правовий висновок про те, що визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи. Відтак з врахуванням наведених вище правових положень та обставин справи, встановлених судом, державна реєстрація за [PERSON] права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , що була проведена на підставі рішення суду, яке на даний час скасоване, підлягає скасуванню. Також оскільки вказане нерухоме майно внаслідок здійсненої державної реєстрації ввійшло до складу спадкового майна після смерті [PERSON] та відтак спадкоємцю останньої [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом в тому числі на вказане майно, таке свідоцтво теж підлягає скасуванню, а також підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на даний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] . При цьому щодо зауважень сторони відповідача щодо відсутності у позивача на даний час права на пред`явлення даного позову суд вважає за необхідне вказати наступне. Як вбачається з матеріалів справи, своє звернення з даним позовом до суду позивач [PERSON] мотивував зокрема тим, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 липня 2014 року у справі №2/463/1601/14 порушило його права як власника частини будинку, оскільки впливало на визначення часток при приватизації земельної ділянки для обслуговування будинку, а також тим, що наявність свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, підстава набуття права власності на яке була скасована, свідчить про реєстрацію в державному реєстрі об`єкта самочинного будівництва, як об`єкта нерухомого майна, за відсутності правовстановлюючого документа, що впливатиме на визначення порядку спільного користування земельною ділянкою чи її розподіл. Відповідач [PERSON] стверджує, що на даний час права позивача не порушуються, оскільки останнім вже реалізованого його право на приватизацію земельної ділянки. Так ухвалою 5 сесії 6 скликання Львівської міської ради №1123 від 29 грудня 2011 року було надано [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку щодо ділянки за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 35-36). З наданих документів вбачається, що надалі за зверненням [PERSON] було погоджено межі між земельними ділянками на [ADDRESS] , та [ADDRESS] , після чого на замовлення останнього ТОВ «Центр земельного кадастру» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] (т. 2 а.с. 32-66). 2 вересня 2016 року відділом Держгеокадастру у м. Львові надано висновок про погодження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0859 га для обслуговування житлового будинку (земля житлової та громадської забудови), розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 67-68). Однак, матеріали справи не містять відомостей щодо подальшої реєстрації права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] , а також такі відсутні в реєстраційній справі будинку за адресою: [ADDRESS] . Водночас, судом встановлено, що в провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебуває справа №463/3593/16-ц за позовом [PERSON] (як правонаступника [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] , Львівської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, встановлення порядку користування земельною ділянкою (т. 2 а.с. 78-81). Ухвалою суду від 23 березня 2021 року у такій було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої триває (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96154498). При цьому з вказаної ухвали вбачається, що у даній справі позивач [PERSON] (як правонаступник [PERSON] ) звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 3 червня 2016 року та встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинку на [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] досі існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою. При цьому ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі №2/463/1601/14 було зокрема встановлено, що будинки [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] знаходяться на одній, спільній земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади міста Львова та їх користуванні. Відтак суд прийшов до висновку, що визнаючи оскаржуваним рішенням за [PERSON] право власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , суд першої інстанції фактично втрутився в права та законні інтереси осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме користувачів земельної ділянки, про яку йшлося, зокрема, і апелянта [PERSON] , як власника будинку [ADDRESS] і відповідно користувача земельної ділянки на [ADDRESS] . Окрім цього апеляційний суд звернув увагу на те, що в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, постановленій у даній справі, також встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок перебуває у комунальній власності, спільно використовується для обслуговування будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] та належних до них господарських споруд, а тому, вирішивши питання про узаконення шляхом визнання права власності в порядку спадкування на самовільне будівництво, без залучення власника земельної ділянки та скаржника, як землекористувача та власника суміжного будинку [ADDRESS] , суд фактично оскаржуваним рішенням вирішив питання про їх права та інтереси. Також Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справа № 2/463/1601/14 зазначив, що враховуючи те, що апеляційне провадження в цій справі відкрито за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, а саме [PERSON] , апеляційний суд перш ніж вирішувати відповідні заяви учасників справи, повинен перевірити чи правильно відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи. При цьому вказав, що встановивши, що рішенням суду першої інстанції права [PERSON] , як особи, яка не брала участі у справі, порушені, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Відтак, оскільки даний спір виник внаслідок скасування рішення суду у справі №2/463/1601/14 за апеляційною скаргою [PERSON] та в ході перегляду вказаного рішення судами вищої інстанції було констатовано порушення прав останнього як користувача спільної земельної ділянки, та на даний час спір між сторонами щодо користування такою земельною ділянкою продовжує існувати, відтак в позивача наявні правові підстави для звернення до суду з даним позовом. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, що складаються з витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 840,8 грн. (т. 1 а.с. 18), за подання заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 1073,6 грн. (т. 2 а.с. 3), всього 1914,4 грн. Доказів понесення витрат на професійну правничу\~допомогустороною позивача суду не надано, а відтак питання щодо розподілу таких судом не вирішується. Судові витрати відповідача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved