Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної в результаті ДТП. Позовна заява обґрунтована тим, що 10 липня 2023 року в 10 год. 20 хв. [PERSON] по [ADDRESS] , керуючи автомобілем «CITROEN», д.н.з. [NUMBER] , при зміні напрямку руху, не впевнившись у безпечності руху, вчинив зіткнення з автомобілем «FORD» д.н.з. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку під керуванням [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2023 року [PERSON] визнано винним в порушенні ПДР та вчиненні адмінправопорушеня, передбаченого ст.124 КУпАП. Як на підставу для відшкодування моральної шкоди, позивачка посилається на той факт, що протягом тривалого часу у зв`язку з пошкодженням автомобіля позивачці довелося самостійно шукати гроші для ремонту автомобіля, запчастин, які знайти дуже важко через що позивачка тривалий час не могла вночі спокійно спати. Також, під час ДТП у автомобілі позивачки була її дитина 18.07.2022 року народження, яка в момент ДТП злякалась, довго плакала та кричала, після чого протягом двох тижнів погано їла та спала, а також довгий час боялась знаходитись у автомобілі, що також завдало моральних страждань. Через перенесений стрес від події та нервовий стан у позивачки «перегоріло» грудне молоко, через що була змушена завершити грудне вигодовування своєї дитини, що в результаті призвело до ще більш нервового стану матері та дитини. Разом з тим, у позивачки суворий сімейний бюджет, оскільки вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, ще довелося спрямувати на ремонт пошкодженого у результаті ДТП автомобіля. Крім того, позивачка із сім`єю проживають на орендованій квартирі згідно договору оренди від 05.05.2022 року укладеного між власником квартири та чоловіком позивачки. Це все спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивачка почала до всього нервово відноситися, крім того це був перший і улюблений автомобіль позивачки. Від такого стану та нецільового використання сімейних грошей постраждали окрім самої позивачки і члени її родини, що призвело до розладу стосунків у родині. Все це стало наслідком того, що відповідач чітко усвідомлюючи свою провину у ДТП, не визнавав вини аж до рішення Шевченківського районного суду міста Києва, яким останнього визнано винним, а відтак позивачка вимушена звертатись до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Ухвалою судді від 18.09.2023 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 18.10.2023 року від відповідача надійшли відзив на позовну заяву, зі змісту якого позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачка не надала жодних доказів відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн.. Разом з відзивом подав клопотання про проведення розгляду справи з викликом сторін у судове засідання. Згідно ухвали судді від 01.11.2023 було визначено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 02.11.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вважає доводи викладені у відзиві необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, а відтак позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд про їх задоволення. 07.11.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що відповідач доклав максимум зусиль для отримання позивачкою страхового відшкодування, що підтверджується написаною на наступний день після ДТП заяви до страхової компанії з наданням всіх належних від нього документів, а також підтверджується і тим, що з дня подання позивачкою заяви, а саме з 13.09.2023 року на 5 день (18.09.2023) було здійснено страхове відшкодування. Разом з тим, позивачка, пред`являючи вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір та надати належні, допустимі та достовірні докази цього факту. А тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 05.12.2023 від відповідача надійшли додаткові пояснення до заперечення. У судовому засіданні від 01.02.2024 шляхом постановлення ухвали, внесеної до протоколу судового засідання, суд залучив до участі у справі АТ «Просто-Страхування» у якості третьої особи без самостійних вимог. У судовому засіданні позивачка надаючи суду пояснення, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та поданих нею по суті спору заявах, просила суд про їх задоволення. Відповідач та його представник - [PERSON] заперечували щодо вимог позовної заяви, посилаючись на її необґрунтованість, надаючи пояснення посилалися на обставини, викладені у відзиві на позов та письмових запереченнях. Представник АТ «Просто-Страхування» у судове засідання не прибув, під час розгляду справи від представника надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 10 липня 2023 року в 10 год. 20 хв. [PERSON] по [ADDRESS] , керуючи автомобілем «CITROEN», д. н. з. [NUMBER] , при зміні напрямку руху, не впевнившись у безпечності руху, вчинив зіткнення з автомобілем «FORD» д. н. з. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку під керуванням [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Згідно Постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2023 року [PERSON] визнано винним в порушенні ПДР та вчиненні адмінправопорушеня, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до частини третьої ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В силу вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини першої, пунктів 1,3 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того відповідно роз`яснень даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, а саме характер моральної шкоди, спричиненої позивачу в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також негативні наслідки, які є суттєвими, приносили біль останьому, що безумовно змінило звичайне життя позивача. Разом з тим, суд вважає, що пред`явлений до стягнення з [PERSON] розмір моральної шкоди 50 000, 00 грн., визначений позивачкою є надмірно завищеним. На думку суду, виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості сума моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачці з відповідача становить 8 000,00 грн., що буде відповідати обставинам справи, а саме обсягу моральних страждань, що стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача [PERSON] .. При цьому судом враховано матеріальний стан відповідача, той факт, що він опікується важко хворим племінником своєї дружини. Крім того, судом враховано, що під час ДТП в салоні пошкодженого автомобіля позивачки, окрім неї перебувала малолітня дитина, яка не досягла на той час одного року, переживання за яку були для позивачки додатковим стресом. А також той факт, що саме з вини відповідача був пошкоджений автомобіль позивачки, внаслідок чого позивачка не мала можливості використовувати автомобіль для власних потреб. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами підлягає у відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial