Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

В провадженні суду перебувала на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 11.04.2024р. суд ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги повністю та визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 01.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за №3847, про стягнення із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ\~ФІНАНС» заборгованості за Кредитним договором №0471-9352 від 27.08.2020 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] , за період з 05.11.2020 року по 12.05.2021 року в загальній сумі 20 400 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 350 грн. Додатково суд стягнув з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1\~073,60 грн. 16.04.2024р. на адресу суду надійшла заява позивачки [PERSON] про ухвалення додаткового рішення, в якій заявлено вимогу про відшкодування позивачці за рахунок відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що умовами договору про надання правової допомоги, який укладений між позивачкою та адвокатом Воронцовим В.В., було погоджено розмір витрат на правничу допомогу 10\~000 грн., який замовник (позивачка) оплачує у готівковій або безготівковій формі шляхом стовідсоткової передоплати. Оскільки позов було задоволено в повному обсязі, то витрати позивачки з оплати послуг адвоката слід покласти на відповідача. Заперечення інших учасників справи проти заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу на адресу суду не надходили. Позивачка в судове засідання не з`явилася, проте направила до суду заяву від 25.04.2024 року (надійшла до суду 26.04.2024 року), в якій просила розглянути подану нею заяву про ухвалення додаткового рішення без її участі та ухвалити рішення про задоволення такої заяви. 18.04.2024р. приватний виконавець Лисенко Ю.О. подав до суду заяву, в якій просив розглянути заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №199/10765/23 без його участі. Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися, але про причини неявки не повідомили, хоча про час і місце засідання були повідомлені належним чином, а відтак, на підставі ч. 4 ст. 270 ЦПК України їхня неявка не перешкоджає розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази на підтвердження вимог позивачки про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За обставинами справи судом встановлено, що під час ухвалення остаточного рішення по справі судом не вирішувалося питання про розподіл витрат позивачки на правову допомогу. Беручи до уваги, що за наслідками розгляду справи позовні вимоги були задоволені судом, то за загальним правилом всі понесені позивачкою судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивачки вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу суду надано: договір №2411/23/-2 про надання правової допомоги від 24.11.2023 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 15.04.2024 року; квитанція до прибуткового касового ордера №3 від 24.11.2023 року про сплату позивачкою адвокату 10 000 грн. Позивачкою заявлено вимогу про компенсацію їй за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 000 грн. Надаючи оцінку вимогам позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial