Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просить ухвалити рішення про стягнення на її користь з відповідача [PERSON] аліменти на утримання їхнього сина [PERSON] у розмірі 7000,00 грн. щомісячно, починаючи з січня 2024 року. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина за минулий період, зокрема, п`ять тисяч гривень щомісячно за період з березня по грудень 2023 року включно, а всього 50000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] покликається на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2010 року до 17 січня 2023 року, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Буського районного суду Львівської області від 17.01.2023 року шлюб між ними було розірвано. Після цього відповідач деякий час добровільно сплачував аліменти на утримання сина, а тому позивачка не зверталась до суду для стягнення аліментів. Проте, починаючи з березня 2023 року відповідач перестав перераховувати кошти на утримання дитини, а тому позивачка просить ухвалити рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, починаючи з березня по грудень 2023 року в розмірі п`ять тисяч гривень щомісячно і встановити фіксований розмір аліментів у розмірі 7000,00 грн. щомісячно, починаючи з січня 2024 року, враховуючи реальний майновий стан і доходи відповідача. При цьому, як вважає позивачка, що відповідач самостійно визначився із розміром аліментів у сумі 5000 грн. щомісячно, які він має можливість сплачувати на утримання дитини, оскільки в такому розмірі він сплачував за період із листопада 2021 року по лютий 2023 року включно. В даний час позивачка проживає разом із дитиною, несе витрати на навчання, виховання та утримання дитини, а припинення відповідачем виплат позивачка пов`язує із конфліктом між ними через намагання відповідача позбавити їхню дитину права користування житлом у належному відповідачу приватному будинку шляхом пред`явлення ним 07 жовтня 2023 року позову до Буського районного суду Львівської області, який рішенням від 06.07.2023 року відмовив йому в задоволенні заявлених позовних вимог щодо дитини. Також позивачка покликається на те, що відповідач має великі доходи як фізична особа-підприємець, має у власності автомобілі, придбані в 2023 році, житловий будинок і господарчі споруди, земельну ділянку, де в даний час проживає з новою дружиною, а в 2022-2023 роках відповідач неодноразово подорожував країнами Європи. Крім здійснення відповідачем підприємницької діяльності, останній має постійне місце роботи у ТОВ «Вітелеком», де регулярно отримує заробітну плату. Також у відповідача не має інших утриманців і дітей. На підставі викладених обставин позивачка вважає, що майновий стан і доходи відповідача достатні для сплати ним аліментів на утримання дитини у розмірі 7000 грн. щомісяця, починаючи з січня 2024 року. Крім того, оскільки між сторонами відсутні договори про сплату аліментів, про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, відповідач не приймає участі у вихованні дитини та не несе жодних витрат на утримання сина, а тому позивачка змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, у тому числі за період із березня по грудень 2023 року. Відтак, позивачка просила задовольнити заявлені позовні вимоги. Ухвалою судді від 19.01.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача для визначення підсудності, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у справі; направлено відповідачу копію цієї ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими до неї матеріалами, а також запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь позивача на відзив, а позивачу - право на подання до суду відповіді на відзив. Ухвалою суду від 19.03.2024 року постановлено залишити без задоволення клопотання [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки заявлені позивачкою клопотання про витребування доказів не зазначені у позовній заяві та не подані разом із позовною заявою, а заявлені з пропуском встановленого процесуальним законом строку, необґрунтовуючи неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від позивачки, а тому суд прийшов до переконання про залишення їх без задоволення у відповідності до приписів частини першої статті 84 ЦПК України. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши заяву від 29.04.2024 (вх. №2779 від 30.04.2024), у якій просить розгляд справи проводити без її участі за наявними матеріалами справи, а позовні вимоги у позовній заяві та у відповіді на відзив позивачка підтримує повністю та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши до суду відзив на позовну заяву від 19.02.2024 (вх. №115 від 19.02.2024), в якій просить розглянути вказану справу без його участі, а заявлені позовні вимоги визнає частково виключно в частині стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1600 грн. щомісячно з січня 2024 року, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення ним повноліття, оскільки вважає необгрунтованим розмір заявлених вимог. При цьому, відповідач просив відмовити у повному обсязі в задоволенні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 50000 грн. за період з березня по грудень 2023 року. У поданій відповіді на відзив від 27.02.2024 (вх. №1323 від 28.02.2024) позивачка [PERSON] проти відзиву на позовну заяву заперечила, не погодившись із його доводами, оскільки відповідач визнав свій батьківський обов`язок по утриманні дитини, не надавши жодних доказів про величину отримуваних доходів, повторюючи власні доводи у позовній заяві щодо майнового стану відповідача, додавши про те, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець ІІІ групи, який має свідоцтво платника єдиного податку зі ставкою 3% та платника ПДВ, а також отримує дохід у вигляді заробітної плати за основним місцем роботи у ТОВ «Вітелеком». Згідно ч. 5 ст. 183 СК України гарантований розмір аліментів на одну дитину становить 25% доходів платника аліментів. При цьому, позивачка звернула увагу на останні статистичні відомості про середню заробітну плату за 2021 рік у Золочівському районі Львівської області в розмірі 13158 грн., а також на середній розмір заробітної плати у сфері інформації та телекомунікацій, що є основним видом діяльності ТОВ «Вітелеком», яка згідно даних Львівського обласного управління статистики у 2021 році становила 15874 грн. Таким чином, позивачка вважає, що в 2023 році сума мінімальних відрахувань для ФОП, що є одночасно найманим працівником, складає 3996 грн., а відтак вважає справедливою свою вимогу про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 5000 грн. щомісяця за десять місяців 2023 року. Крім того, обґрунтовуючи розмір аліментів на 2024 рік, позивачка покликається на пояснювальну записку до Державного бюджету України на 2024 рік, згідно якої середня заробітна плата становитиме 21809 грн., а тому 25% від середньої зарплати становитиме 4389 грн. Відтак, на думку позивачки, сума мінімальних відрахувань для ФОП, що є одночасно найманим працівником, у 2024 році становитиме 5818 грн., а відтак із урахуванням зростання мінімальної заробітної плати, позивачка вважає справедливою свою вимогу про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 7000 грн. щомісяця. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Згідно статті\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~фактичні дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення сторін,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Ці дані\~встановлюються письмовими,\~речовими і\~електронними доказами,\~висновками експертів,\~показаннями свідків. В силу приписів частини першої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою\~та другою\~статті 89\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що сторони по справі: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2010 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2023 року, яке набрало законної сили від 17.02.2023, вказаний шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON] . Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Нормою статті 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6 ст. 7 СК України). Згідно частини першої та другої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а також за домовленістю\~між батьками\~дитини той\~із них,\~хто проживає\~окремо від\~дитини,\~може брати\~участь у\~її утриманні\~в грошовій\~і (або)\~натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). В силу\~приписів частини\~першої та\~другої статті\~184\~СК України\~суд за\~заявою одержувача\~визначає розмір\~аліментів у\~твердій грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Згідно частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 182 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що з 1\~січня 2024\~року прожитковий\~мінімум на\~одну особу\~в розрахунку\~на місяць,\~зокрема: для дітей віком від 6 до 18 років на увесь 2024 рік становить 3196 грн. Як убачається із матеріалів справи (платіжні інструкції ПАТ КБ «ПриватБанк» про переказ [PERSON] власних коштів [PERSON] ) та не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] за період із листопада 2021 року по лютий 2023 року добровільно перераховував власні кошти на утримання сина [PERSON] у розмірі 5000 грн. щомісячно, що підтверджує фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини в такому розмірі протягом тривалого періоду. Разом із тим, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 лютого 2018 року в справі №208/3075/16, що Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Крім того, як установлено судом та не заперечується сторонами, що між ними відсутні договори про сплату аліментів чи про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; дитина проживає разом із позивачкою, а відповідач на даний час не приймає участі у вихованні та утриманні сина, про що ним у відзиві не спростовано, чим ухиляється від виконання обов`язку з утримання неповнолітньої дитини, а тому позивачка має суб`єктивне право на аліменти від відповідача по справі для утримання їхнього малолітнього сина. При цьому, як на підставу стягнення з відповідача щомісячно аліментів у сумі 7000 грн., позивачка покликалась на те, що відповідач отримує великі доходи як ФОП, має у власності: автомобілі, придбані в 2023 році, житловий будинок і господарчі споруди, земельну ділянку, де в даний час проживає з новою дружиною, а в 2022-2023 роках відповідач неодноразово подорожував країнами Європи. Проте, суд вважає такі доводи позивачки необгрунтованими, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження цих фактів нею до суду надано не було. Крім того, суд вважає необгрунтованими доводи позивачки при визначенні розміру аліментів у розмірі 7000 грн. через зростання мінімальної заробітної плати на майбутнє, оскільки такий визначається судом на час виникнення спору між сторонами та вирішення його судом, а згідно статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України). Також у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 міститься висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.11.2023 року в справі №466/5393/22. Відтак, ураховуючи вимоги розумності, справедливості та обгрунтованості, вік дитини, доводи позивачки про визначення розміру аліментів на дитину в сумі 7000 грн. щомісячно, а відповідача у розмірі 1600 грн., фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання сина в сумі 5000 грн. щомісячно впродовж тривалого часу, а тому суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог у цій частині та вважає доцільним стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, що на думку суду, буде обгрунтованим, розумним і справедливим з урахуванням наведених вище обставин та обов`язку по утриманню дитини рівною мірою як батька, так і матері дитини. Крім того, суд вважає необґрунтованою вимогу позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий час із березня по грудень 2023 року на загальну суму 50000 грн., оскільки відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто в даному випадку з 18 січня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Натомість, частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тобто вищевказана норма Сімейного кодексу України вказує на те, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від надання утримання дитині. Відтак, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Натомість, позивачка не вживала заходів щодо одержання аліментів, оскільки належних і допустимих доказів на спростування цьому факту до суду не надала. Суд констатує, що нормами статей 12, 81 ЦПК України закріплено процесуальний обов`язок сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, оскільки позивачкою не додано до позовної заяви належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею вживалися заходи щодо стягнення з відповідача аліментів, а останній ухилявся від їх сплати, отже в задоволенні заявлених вимог про стягнення аліментів за минулий час необхідно відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Отже, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення із відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з 18 січня 2024 року (тобто з дня подання позовної заяви до суду) до досягнення дитиною повноліття. Ураховуючи наведене та

Outcome: partial