Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має в ньому відкритий особистий банківський рахунок. Поряд з цим, відповідачем здійснено безпідставне стягнення грошових коштів з її рахунку в сумі 7412,80 грн. На її звернення банком було повідомлено, що списання грошових коштів відбулося внаслідок існуючої заборгованості за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань за яким нею було укладено договір поруки № KIMILON06653/DPI від 24.07.2015. Вказує, що рішенням господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі №911/797/20 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи підприємця [PERSON] та до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Отже, вважає, що стягнення відповідачем в односторонньому порядку заборгованості, якої не існує є незаконним. Вказує, що подаючи позов 26.02.2020 до Господарського суду Київської області Банк змінив зобов`язання без згодим поручителя, а саме змінив строки виконання зобов`язання, відтак, просить суд визнати поруку припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 УК України та стягнути з відповідача безпідставно списані кошти на підставі 1212 ЦК України. Ухвалою суду від 08.12.2023 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, з викликом сторін. 12.02.2024 до суду від Тетяни Абібулаєвої в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому позов вважала необґрунтованим, заначила, що ФОП [PERSON] не здійснено погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, по яким позивач виступала поручителем, а відтак, в порушення умов кредитного договору та договору поруки, а також ст. 509,526, 1054 ЦК України, а ні позичальник, ні поручитель зобов`язань не виконали. Додатково звертає увагу на те, що на момент здійснення оспорюваних транзакцій між позивачем та відповідачем існували відносини з договору банківського обслуговування, який було укладено між сторонами шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку б/н від 30.04.2022. 16.04.2024 від [PERSON] наді дійшла до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що доводи викладені у відзиві відповідача є безпідставними, відмітила, що згідно наданої виписки відповідачем вбачається, що у [PERSON] станом на 19.09.2016 відсутня заборгованість, що також і встановлено рішенням господарського суду Київської області у праві №911/797/20, вказує, що посилання відповідача на приєднання Умов є недоречними, оскільки з даного питання вже є стала практика Верховного Суду. Окрім того, просила розгляд справи здійснювати без її участі. Предстаквник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки АТ КБ «Приватбанк» належним чином повідомлений про розгляд справи, позивач подав заяву про розгляд справи без участі, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом втановлено, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має у ньому відкритий особистий банківський рахунок З виписки по рахунку вбачається, що відповідачем було списано з рахунку [PERSON] грошові кошти в наступних сумах: 24.03.2023 - 3 160, 09 грн; 17.03.2023 - 0, 46 грн; 16.03.2023-607, 46 грн; 15.03.2023 - 1 214, 93 грн; 14.03.2023 - 2 429, 86 грн, що в загальній сумі становить 7 412, 80 грн (а.с.5) На звернення [PERSON] фахівцем АТ КБ «ПриватБанк» було повідомлено про те, що списання грошових коштів відбувалось у зв`язку з існуючою заборгованістю за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань за яким, [PERSON] було укладено договір поруки. Так, між ПАТКБ банк «Приватбанк» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено кредитний договір № КІМ1LON06653 від 24.07.2015. Між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (далі - поручитель, відповідач-2) укладено договір поруки № КІМ1LON06653/DP1 від 24.07.2015 (далі - Договір-2), предметом якого є надання поруки перед кредитором за виконання основного зобов`язання за кредитним договором № КІМ1LON06653. Рішенням господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі №911/797/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2021 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи підприємця [PERSON] та до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Як, зі змісту вищевказаного судового рішення вбачається, що «Кредитний договір KIMILON06653/DPI від 24.07.2015 не набув чинності». Окрім того, зазначеним рішенням встановлено, що за результатами перевірки долученої до матеріалів справи виписки по рахунку [NUMBER] за період з 21.02.2011 по 06.11.2019, судом встановлено, що станом на 19.09.2016 у [PERSON] відсутня заборгованість. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справі. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу (див. постанову Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №911/3883/16). Між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу стягнення банком з [PERSON] грошових коштів, за думкою Банка, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважив, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. В даному випадку, правовою підставою набуття АТ КБ «ПриватБанк» став договір поруки, за кредитним договором № КІМ1LON06653 від 24.07.2015, який визнаний в судовому порядку таким, що не набув чинності. Проте, відповідач знову долучає суду виписку по рахунку № [NUMBER] , згідно якої рішенням суду вже було встановлено відсутність заборгованості у [PERSON] . Будь-яких інших доказів відкриття [PERSON] інших рахунків для обслуговування кредитного договору № КІМ1LON06653 від 24.07.2015 відповідачем не надано. Тому, правова підстава для отримання АТ КБ «ПриватБанк» 7412,80 грн. від [PERSON] відпала і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18. Судом враховані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.05.2020 у справі 910/8189/19 та взято до уваги, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщений на сайті: https://privatbank.ua, належним доказом погодження сторонами кредитного договору цих Умов бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила. Розміщені на сайті https://privatbank.ua витяги з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача-1, а тому не можуть бути частиною кредитного договору. Судом враховано, що кредитні договори не можна віднести до публічних договорів у розумінні статті 633 ЦК України (якою, зокрема, передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів), оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку банку встановлювати у кредитних договорах однакові умови для всіх позичальників. Віднесення кредитних договорів до договорів приєднання за тією ознакою, що позичальник позбавлений можливості запропонувати свої умови договору, можливе у разі укладення такого договору між банком та фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, при цьому, з предметом такого договору - споживче кредитування. Вищевикладеним спростовуються обставини викладені відповідачем у відзиві, а саме про те, що правила ст. 1212 не можуть застосовуватись, оскільки списання відбулось на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно пп.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою -підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до положень ст. 141 ЦПК в розмірі пропорційному до задоволених вимог а саме 1073,60 грн.

Outcome: approved