Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

22.01.2024 позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду: на його користь в розмірі 1 442 000,00 грн., на користь його малолітньої доньки та малолітнього сина - по 1 442 000,00 грн; матеріальну шкоду на його користь у розмірі 60000,00 грн. При цьому, вказані кошти позивач просив також стягнути у відповідному грошовому еквіваленті євро по відношенню до гривні, згідно офіційного курсу Національного банку України на день подання позову. Свої вимоги мотивував тим, що 20.02.2014 збройні сили Російської Федерації незаконно вторглися на територію України. 24.02.2022 почалися масові вторгнення на територію України регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації та інших військових формувань. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан. До початку повномасштабного вторгнення він проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Перебуває у зареєстрованому шлюбі з 13.07.2012 та має двох малолітніх дітей. Влітку 2014 року територія м. Сєвєродонецьк тимчасово перебувала під окупацією, проте місто було звільнено. Під час цих подій він брав безпосередню участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини та отримав статус учасника бойових дій. Проте, з червня 2022 року м. Сєвєродонецьк перебуває в окупації. У період березень-травень 2022 року в результаті обстрілу військами РФ сталося влучення у будинок, де знаходиться належна йому на праві власності квартира за адресою [ADDRESS] . Декілька мін влучило саме під вікна та у балкон його квартири. На сьогоднішній день позивач з дружиною та малолітніми дітьми перемістився до м. Києва та отримали статус внутрішньо переміщених осіб Повернутися до рідного міста у них немає можливості, оскільки воно окуповане, а житло пошкоджене та пограбоване. Придбати житло у м. Києві або іншому місті немає можливості, тому він вимушений орендувати квартиру для забезпечення гідних умов проживання своєї сім`ї. Орендна плата за шість місяців проживання в орендованій квартирі склала 60000,00 грн, що є матеріальним збитком, завданим порушенням прав позивача на житло, у зв`язку з чим останній просить стягнути з відповідача вказану суму. Від початку військового нападу РФ проти України він та члени його сім`ї постійно перебувають у пригніченому стані, у них знизився життєвий тонус, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, особливо це стосується малолітніх дітей. Атаки по цивільним об`єктам, зокрема, у м. Києві, та кількість жертв серед цивільного населення, особливо дітей та підлітків, вкрай негативно впливає на його психічний та емоційний стан. Позивачу та його родині довелося змінити своє життя після евакуації з рідного міста та житла, у зв`язку з чим вони зазнали моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним розчаруванням та відчуттям неможливості забезпечити безпеку сім`ї. Позивач та його малолітні діти позбавлені звичного ритму життя, не можуть підримувати нормальні зв`язки з рідними, які лишилися у м. Сєвєродонецьк. В результаті агресії РФ позивач з сім`єю змушений неодноразово обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов, а душевного та морального спокою відчувати перестав. У зв`язку з вищевикладеним просить суд задовольнити позов. 22.01.2024 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.01.2024 відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13.03.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у засідання суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся. При цьому, позивачем до позову долучено заяву, у якій просить суд, розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно з положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російської федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від російської федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач з 13.07.2012 перебуває у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Від шлюбу має двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач, його дружина та малолітні діти з 2022 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб. Згідно з договором купівлі-продажу квартири та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу з 06.06.2019 на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] . Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань підтверджено наявність кримінального провадження № 12023130000003639 від 19.12.2023 за ч.1 ст.438 КК України. Згідно з вказаним витягом військовослужбовці ЗС РФ та учасники контрольованих РФ збройних формувань вчинили обстріл по цивільним об`єктам та об`єктам критичної інфраструктури, а саме у період з березня по травень 2022 року внаслідок обстрілу пошкоджено квартиру за адресою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Судом досліджено фото будинку та квартири за вказаною адресою, де вбачаються численні пошкодження та руйнування. У зв`язку із збройною агресією РФ позивач із сім`єю вимушений був покинути своє житло та переїхати до міста Києва, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 11.06.2023 вбачається, що [PERSON] орендував квартиру за адресою [ADDRESS] строком на шість місяців, з орендною платою на місяць 10000,00 грн, строк договору: з 11.06.2023 до 15.12.2023. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України», в Україні введено воєнний стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, вся територія Сєвєродонецької міської територіальної громади Луганської області з 25.06.2022 є тимчасово окупованою територією. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії. Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Предметом позову є відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Таким чином, виходячи з приведеного аналізу, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як вбачається із матеріалів справи, позивач з сім`єю до початку повномасштабного військового вторгнення Російської Федерації на територію суверенної України, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, військові дії Російської Федерації проти України призвели до неможливості подальшого проживання позивача та його сім`ї у м. Сєвєродонецьк, а тому у 2022 році з метою уникнення загрози життю, здоров`ю та свободи позивач змушений залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя, виїхавши до м. Києва. Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши його основоположні права і свободи, Російська Федерація завдала йому та його дітям тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії РФ проти України. Крім того, встановленим та загальновідомим є той факт, що суттєву частку серед загиблих і поранених на Сході України становлять діти і підлітки, а тому суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що ця ситуація вкрай негативно впливає на його психічний та емоційний стан, як громадянина України та батька двох малолітніх дітей. Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно позивача та його дітей. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за завдані моральні страждання суд виходить із середнього розміру задоволених вимог заявників по спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованим приведений позивачем розмір компенсації за заподіяну йому та його двом малолітнім дітям моральну шкоду у сумі 1 442 000,00 грн кожному. При цьому, суд не вбачає правових підстав для зазначення у рішенні суду еквівалент суми стягнення на користь позивачів з відповідача у євро, оскільки згідно чинного законодавства національною грошовою одиницею на території України є гривня. Поданий позов стосується відшкодування моральної шкоди, яке прийняте в межах вимог національного законодавства, а тому підстав для зазначення відповідного коефіцієнта у іноземній валюті , суд не вбачає також з зазначених підстав. Суд також враховує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що Російська Федерація, порушивши вище приведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. З огляду на наведене, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Розглядаючи позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, суд приходить до такого. За приписами статті 1166 ЦК України загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач вказує, що через збройну агресію Російської Федерації він з сім`єї покинув постійне місце мешкання, а саме квартиру, що належить йому на праві власності, та переїхав до м.Києва. Позивач стверджує, що згідно з умовами договору оренди житлового приміщення за час вимушеного проживання в орендованій квартирі, а саме за період червень-грудень 2023 року сукупний розмір орендної плати становить 60000 грн, що є матеріальним збитком, завданим порушенням права на житло. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів сплати позивачем орендних платежів, як то розписок, квитанцій з банку тощо, тому факт заподіяння майнової шкоди у вказаному розмірі позивачем не доведений, у зв`язку з цим дана позовна вимога задоволенню не підлягає. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 15140,00 гривень.

Outcome: partial