Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про скасування наказу про припинення відпустки, стягнення заробітної плати та моральної шкоди. У своїй позовній заяві з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог просив суд: 1) визнати незаконним і скасувати наказ №3694к від 02.03.2022 «Про припинення відпустки» щодо припинення [PERSON] додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 28 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року. 2) стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь [PERSON] : - заробітну плату в розмірі 25 058 гривень 50 копійок за час відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 28.02.2022 року по 10.04.2022 року; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.06.2022 року по день звернення до суду у розмірі 105 028 гривень 20 копійок; -моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. 3) визнати незаконним і скасувати наказ ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» №421с від 03.03.2022 «Про увільнення [PERSON] від роботи на час проходження військової служби»; 4) визнати незаконним і скасувати наказ ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» №738ос від 19.04.2022 «Про припинення дії наказу про увільнення [PERSON] від роботи на час проходження військової служби». Свою позовну заяву обгартували тим, що [PERSON] з 30.01.2020 по 15.04.2022 працював лицювальником-плиточником у РБЦ ЕРП ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». 19.01.2022 року від коледжу Позивачу надійшла довідка-виклик, згідно якої за місцем роботи Позивачу необхідно було надати додаткову оплачувану відпустку на період підготовки та захисту дипломного проекту. Наказом №1940к від 09.02.2022 року Позивачу було надано відпустку на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 14.02.2022 по 10.04.2022. В порядку досудового врегулювання спору Позивач звернувся до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» із заявою про виплату нарахованих та в подальшому незаконно стягнутих з нього грошових коштів. У відповідь на вказану заяву Позивачу було відмовлено з підстав того, що нібито на підставі заяви Позивача по причині призову на військову службу був виданий наказ ВП «Рівненська АЕС» ДІЇ «НАЕК «Енергоатом» №3694к від 02.03.2022 року про припинення відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи). Проте, як зазначає Позивач, він не звертався до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» із заявою про припинення наданої на підставі наказу №1940к від 09.02.2022 року відпустки. На підставі викладеного просить скасувати оспорювані накази та стягнути кошти. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до разгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 30 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. 09 грудня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 15 грудня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 19 січня 2023 року на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. 08 лютого 2023 року на адресу суду надійшли заперечення на заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року було визнано явку позивача обов`язково. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року позовну заяву було залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. [PERSON] з 30 січня 2020 року по 15 квітня 2022 року працював лицювальником-плиточником у РБЦ ЕРП ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Одночасно Позивач навчався у Київському енергетичному фаховому коледжі на заочній формі навчання, теплоенергетичне відділення. 19 січня 2022 року від коледжу Позивачу надійшла довідка-виклик, згідно якої за місцем роботи Позивачу необхідно було надати додаткову оплачувану відпустку на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) строком на 56 днів з 14 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року. З метою отримання додаткової оплачуваної відпустки 07 лютого 2022 року Позивач звернувся до керівництва ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» із відповідного змісту заявою, до якої додав довідку-виклик з навчального закладу. На підставі даних документів наказом №1940к від 09.02.2022 року Позивачу було надано відпустку на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 14 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року. Згідно до наказу № 1940к від 09.02.2022 платіжним дорученням по ВП «Рівненська АЕС» від 11.02.2022 № 1770 позивачу перераховано на його особистий рахунок середню заробітну плату за час перебування позивача у додатковій оплачуваній відпустці в розмірі 26 500 грн. У зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Президент України 24 лютого 2022 видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». З 25 лютого 2022 в Україні оголошено загальну мобілізацію. Відповідно до Указу Президента України місцеві органи виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців зобов`язані організовувати та забезпечувати своєчасне оповіщення громадян, які призиваються на військову службу, розпочато призов військовозобов`язаних, резервістів на військову службу. 28 лютого 2022 року №1374-PP-VII Вараською міською радою прийнято рішення «Про переведення підприємств, установ та організацій Вараської міської територіальної громади на функціонування в умовах воєнного стану», яким зобов`язано ВП РАВС визначити режим роботи з урахуванням особливостей виробничої діяльності підприємства для сталого та безперебійного функціонування енергетичного об`єкту. З метою забезпечення сталої безперебійної роботи ВП РАЕС в умовах воєнного стану, на виконання рішення Вараської міської ради від 28.02.2022 у ВП «Рівненська АЕС» видано наказ № 1094-к від 01.03.2022 «Про організацію роботи ВП РАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» на період воєнного стану», яким передбачено, що персонал підприємства, на період дії особливого правового режиму пов?язаного з воєнним станом, у процесі трудової діяльності чітко зобов?язаний виконувати вказівки адміністрації, своєчасно відповідати на телефонні дзвінки безпосереднього керівника та керівника структурного підрозділу. 28 лютого 2022 року позивач написав заяву про припинення додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки до захисту дипломного проєкту з 28.02.2022 у зв?язку з призовом на військову службу. В той же день, тобто 28.02.2022 позивачем надано заяву про його увільнення від роботи з 28.02.2022 в зв?язку з призовом на військову службу. Підтверджуючим документом для припинення відпустки на період підготовки та захисту проєкту (роботи) та увільнення від роботи на час проходження військової служби ним було надано повідомлення керівнику підприємства (установи), яке підписане ТВО начальника [INFO] [PERSON] , про призов [PERSON] [INFO] на військову службу. Дані заяви позивач власноручно передав майстру [PERSON] , а далі ці заяви майстром передані для оформлення. Відповідачем наказом № 3694к від 02.03.2022 було припинено з 28.02.2022 по 10.04.2022 року позивачу оплачувану відпустку на період підготовки та захисту дипломного проекту та 03.03.2022 наказом № 421ос увільнено [PERSON] від роботи на час проходження військової служби. У березні 2022 року позивачу відповідно до наказу ВП «Рівненська АЕС» № 421ос від 03.03.2022 нараховано середню заробітну плату за час проходження військової служби за 28.02.2022 в розмірі 958,99 грн., за березень 2022 року в розмірі 21 097,85 грн. 15 квітня 2022 року трудовий договір із Позивачем був припинений на підставі п.1 ч. 1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). В день звільнення, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, позивачу видано належно оформлену трудову книжку. В день звільнення позивач не працював. [INFO] листом-повідомленням від 15.04.2022 № 1005 повідомив відповідача, що [PERSON] було призвано до РТЦК та СП для визначення призначення на воєнний час та проходження медичного пересвідчення. На особистий рахунок позивача платіжним дорученням № 5008 від 19.04.2022 перераховано кошти, які належать позивачу при розрахунку в сумі 739,71 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю [PERSON] за квітень 2022 року. При звільненні позивачу було нараховано компенсацію при звільненні невикористані дні щорічної відпустки за 42 календарних дні в розмірі 23 671,16 грн. У зв?язку з припиненням увільнення від роботи з 02.03.2022 року відповідно до наказу № 7380с від 15.04.2022 було проведено корегування та знято суми по середній заробітній платі працівнику призваному на військову службу в розмірі 20 138, 86грн. При остаточному розрахунку позивачу нараховано та перераховано на його особистий рахунок платіжним дорученням від 19.04.2022 № 5008 кошти в сумі 739,71 грн. У зв?язку з припиненням оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) відповідно до наказу № 3694к від 02.03.2022 у березні 2022 здійснено зняття 42 календарних дня відпустки та знято кошти, які були нараховані позивачу в розмірі 25 058, 50 грн. З розрахунково-платіжної відомості [PERSON] за березень 2022, вбачається, що відповідачем відкореговано та знято кошти: за лютий 2022 року - 596, 63грн,; за березень 2022 року - 18 495,56 грн.; за квітень 2022 року - 5 966,31 грн. В порядку досудового врегулювання спору Позивач звернувся до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» із заявою про виплату нарахованих та в подальшому незаконно стягнутих з нього грошових коштів. У відповідь на вказану заяву Позивачу було відмовлено з підстав того, що нібито на підставі заяви Позивача по причині призову на військову службу був виданий наказ ВП «Рівненська АЕС» ДІЇ «НАЕК «Енергоатом» №3694к від 02.03.2022 року про припинення відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи). Так як Позивач в подальшому не звертався про продовження даного виду відпустки, всі кошти, що належали до виплати йому було перераховано. Щодо позовних вимог в частині скасування наказів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 1 Конституції Україна (далі - Конституція) Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1). Законодавчими актами, що визначають державні гарантії реалізації працівниками права на відпустки є: Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР та Кодекс законів про працю України (далі - К3п), інші закони та нормативно-правові акти України. У період воєнного стану особливості відносин щодо надання відпусток визначаються нормами Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX. Стаття 202 КЗпП України зобов?язує власника створювати необхідні умови для поєднання роботи з навчанням працівникам, які навчаються без відриву на виробництві. Відповідно до ч.3 ст.2 Законом України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Згідно із ч.1 ст.5 Законом України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях. Пунктом 4 ч.1 ст.15 Закону України «Про відпустки» передбачено, що працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання, надається додаткова оплачувана відпустка на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) студентам, які навчаються у вищих навчальних закладах з вечірньою та заочною формами навчання першого та другого рівнів акредитації, - два місяці. Поряд з цим, ні ст.15 Закону України «Про відпустки», яка регулює відносини щодо надання даного виду додаткової оплачуваної відпустки, ні жодна інша норма Закону України «Про відпустки» чи іншого нормативно-правового акту, що визначає державні гарантії реалізації працівниками права на відпустки, не передбачає можливості припинення додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи), в тому числі і за заявою працівника. Найближчим за змістом до припинення чи переривання відпустки терміном, який вживається у Законі України «Про відпустки», є відкликання працівника з відпустки. Зокрема, у 4.3 ст.12 даного Закону зазначено: «Відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства з додержанням вимог частини першої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки». Отже у відповідності із вказаною нормою цього Закону відкликати працівника можливо лише: із щорічної основної відпустки; за згодою працівника; для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства з додержанням вимог частини першої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, Позивач перебував у додатковій оплачуваній відпустці, згоди на відкликання з відпустки не надавав, оскаржуваний наказ не обґрунтовувався необхідністю відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайним усуненням їх наслідків, відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судом враховано, що згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 02.01.2013р. №2/13/116-13 для отримання додаткової сплачуваної відпустки у зв?язку з навчанням працівнику-студенту необхідно надати роботодавцю довідку-виклик навчального закладу на сесію, в якій, зокрема, зазначається: форма навчання; рівень акредитації навчального закладу; курс, на якому працівник навчається, період сесії, встановлений навчальним закладом, підстава для надання такої відпустки (для складання заліків та іспитів, настановних занять, державних іспитів, для підготовки та захисту дипломної роботи) та написати заяву про надання такої відпустки. Отже, для роботодавця підтвердженням того, що працівник-студент успішно навчається (тобто за ним немає академзаборгованості) та тривалості перебування у навчальній відпустці є довідка-виклик навчального закладу. Вимоги адміністрації підприємства щодо отримання від навчального закладу після завершення сесії довідок про відсутність за працівником-студентом академзаборгованості чи повернення на підприємство другої відрізної частини довідки-виклику є неправомірними. Отже, враховуючи наведене, проходження позивачем у період з 28.02.2022 по 28.03.2022 року підтверджено належними доказами у справі. Щодо наведених у відзиві доводів суд зазначає наступне, що достовірність довідки-виклику №1053 від 19.01.2022 як доказу підготовки та захисту позивачем дипломного проекту (роботи) з 14.02.2022 року по 10.04.2022 року наведені у відзиві правові акти жодним чином не спростовують. Оскільки виконання/невиконання чи обсяг виконання вказаних актів закладом освіти не залежить від волі позивача. Позивач зобов?язаний виконувати вказівки адміністрації Київського енергетичного фахового коледжу щодо продовження освітнього процесу в т.ч. у період з 28.02.2022 по 28.03.2022. Також у відзиві відповідач стверджує, що 28.02.2022 позивач особисто звернувся до генерального директора ВІ «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» із двома заявами: про припинення додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 28.02.2022 року у зв?язку із призовом на військову службу: про увільнення від роботи з 28.02.2022 року в зв?язку із призовом на військову службу. З даного приводу суд зауважує про те, що підставами для винесення наказів №3694к від 02.03.2022 року та №421ос від 03.03.2022 стали відповідні за змістом рукописні заяви від 28.02.2022 року. Відповідач під час досудового врегулювання спору та у перших заявах по суті стверджував, що заяви, що були підставою для оскаржуваних наказів написав позивач. В подальшому відповідач змінив свою позицію., оскільки в результаті проведеного внутрішнього розслідування відповідач встановив, що заяви від 28.02.2022 року про припинення відпустки та увільнення від роботи написані майстром РБЦ ЕРП ВП «Рівненська АЕС» [PERSON] , який надав відповідні письмові пояснення. В судовому засіданні за клопотанням відповідача допитано в якості свідка [PERSON] , який підтвердив зазначені обставини. Отже, судом вбачається, що оскаржувані накази №3694к від 02.03.2022 року та №421ос від 03.03.2022 року винесені відповідачем на підставі заяв, які позивач не писав і про наявність яких не знав. Доводи відповідача з посиланням на показання свідка [PERSON] про те, що позивач просив свідка [PERSON] написати замість нього зазначені заяви не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Позаяк цього, суд в цілому критично оцінює твердження сторони відповідача з посиланням на свідків, оскільки вбачається наявність суперечностей у показаннях свідків [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] свідчила, що 28.02.2022 позивач перебував на території ВП «Рівненська АЕС» (про виклик вказаного свідка відповідач клопотав до зміни своєї позиції і показаннями цього свідка намагався підтвердити те, що 28.02.2022 позивач перебував на території ВП «Рівненська АЕС» та писав заяви, що стали підставами оскаржуваних наказів). В той же час, свідок [PERSON] у своїх письмових поясненнях вказував, що позивач не мав проходу на ВП «Рівненська АЕС», через що просив написати замість нього заяви. Окрім наведеного, суд акцентує увагу суду на тій обставині, що у разі правомірності винесення оскаржуваних наказів, [PERSON] з 28 лютого 2022 року по 15 квітня 2022 року безпідставно не відвідував робоче місце (перебував у прогулі) і заслуговував на притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак ніяких службових розслідувань чи заходів дисциплінарного характеру щодо нього керівництвом підприємства не застосовувалось. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Відповідач ознайомив позивача з оскаржуваними наказами. Окремо вбачається, що оскаржувані накази винесені із грубими порушеннями. Адже наказ №421ос від 03.03.2022 року виданий 03.03.2022 про увільнення з роботи з 28.02.2022, тобто з дати, яка вже минула на час винесення наказу. Наказом №7380 від 19.04.2022 року припинено дію наказу №421ос від 03.03.2022 «Про припинення дії наказу про увільнення [PERSON] від роботи на час проходження військової служби» з 02.03.2022 та наказано приступити позивачу до роботи з 02.03.2022. Однак, вбчаєтья, що наказ №7380с винесений 19.04.2022, тобто через п?ять днів після звільнення позивача з роботи наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» №725ос від 15.04.2022 «Про звільнення з роботи». У наказі зазначено, що позивача повинен ознайомити з даним наказом начальник управління кадрів. Проте із наказом позивач не ознайомлений. Виконати вимоги наказу №7380 притупити до роботи з 02.03.2022 позивач, за згаданих обставин, об?єктивно не мав змоги. Ці порушення відповідачем не заперечувались, жодних доказів на підтвердження протилежного відповідач суду не надав. Відтак, наведені обставини в сукупності із обставинами, на яких ґрунтуються вимоги позову, та в своєму логічному взаємозв`язку підтверджують неправомірність дій відповідача щодо порушення права позивача на додаткову оплачувану відпустку на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) - з 28.02.2022 року по 10.04.2022 року. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині позову щодо скасування наказів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом»: - №3694к від 02 березня «Про припинення відпустки» щодо припинення [PERSON] додаткової оплачуваної відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 28 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року; - №421ос від 03 березня 2022 року «Про увільнення [PERSON] від роботи на час проходження військової служби»; - №738ос від 19 квітня 2022 року «Про припинення дії наказу про увільнення [PERSON] від роботи на час проходження військової служби». Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 217 КЗпП на час додаткових відпусток у зв?язку з навчанням за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. Згідно зі ст.7 Конвенції Міжнародної організації праці про оплачувані учбові відпустки, кожна особа, яка користується відпусткою одержує за повний період цієї відпустки заробітну плату, нараховану відповідно до методу, що визначається компетентним органом влади або іншим відповідним органом у кожній країні. Нарахування заробітної плати за час відпустки у зв?язку з навчанням провадиться згідно з наказом роботодавця про надання відпустки. Виплата цих відпускних провадиться не пізніше ніж за три дні до початку відпустки (ст. 21 Закону України «Про відпустки»). Як вбачається із Листа Міністерства соціальної політики України від 02.01.2013р. №2/13/116-13 для отримання додаткової сплачуваної відпустки у зв?язку з навчанням працівнику-студенту необхідно надати роботодавцю довідку-виклик навчального закладу на сесію та написати заяву про надання такої відпустки. Отже, для роботодавця підтвердженням того, що працівник-студент успішно навчається (тобто за ним немає академзаборгованості) та тривалості перебування у навчальній відпустці є довідка-виклик навчального закладу. Вимоги адміністрації підприємства щодо отримання від навчального закладу після завершення сесії довідок про відсутність за працівником-студентом академзаборгованості чи повернення на підприємство другої відрізної частини довідки-виклику є неправомірними. Згідно частини першої статі 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов?язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності із ст.116 К3пП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ч.ч.1,2 ст.117 КпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв?язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз?яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов?язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 К3пП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Позивач 27.06.2022 року звернувся до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» з листом, в якому просив провести остаточний розрахунок при звільненні, виплативши йому неправомірно стягнуті підприємством з особового рахунку Позивача раніше нараховані суми середнього заробітку за час перебування Позивача у додатковій відпустці на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи). Разом з тим, на день звернення до суду з Позивачем так і не проведений остаточний розрахунок, оскільки вказані кошти йому не виплачені. При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховуються положення Порядку обчислення заробітної затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Трудовий договір із Позивачем був припинений 15 квітня 2022 року. Протягом двох місяців, що передують припиненню трудових відносин з ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (березень та лютий 2022 року) Позивач не працював, оскільки перебував у відпустці на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи). Тому середньомісячну заробітну плату необхідно обчислювати виходячи з виплат за січень 2022 року та грудень 2021 року. Згідно із довідкою про доходи №3017 від 06.09.2022 року заробітна плата Позивача за січень 2022 року та грудень 2021 року становила 71 769,44 грн (29 149,37+42 620,07). Середньоденна заробітна плата складає 1 750,47 грн (71 769,44 грн/41 робочі дні (у грудні 2021 - 22 робочі дні, у січні 2022 - 19 робочих днів). Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27.06.2022 по день звернення з позовом до суду (19.09.2022) складає 105 028,20 грн (1 750,47 грн * 60 робочих днів). В періоді, за який позивачу слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, кількість робочих днів становить 60 (3 робочих дні за червень 2022 року, 21 робочий день за липень 2022 року, 23 робочі дні за серпень 2022 року, 13 робочих днів за вересень 2022 року). Також на користь Позивача слід стягнути заробітну плату в розмірі 25 058 гривень 50 копійок за час відпустки на період підготовки та захисту дипломного проекту (роботи) з 28.02.2022 року по 10.04.2022 року. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов?язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Позивач зазначив суду, що невиплатою ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» належних Позивачу коштів, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Ситуація, яка склалася, вимагала від нього додаткових зусиль для організації життя без грошових коштів, які Позивач розраховував отримати при звільненні. Для відновлення свого попереднього становища Позивачу довелося докласти значних зусиль та витратити додаткові кошти, зокрема, звернутись за правовою допомогою, встановити причини невиплати коштів та їх суму, спробувати в досудовому порядку врегулювати спір. При цьому, невиправдано тривалий розгляд ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» заяв Позивача щодо виплати вказаних вище сум та надання необхідних для звернення до суду документів посилював хвилювання та моральні страждання Позивача. Тому справедливим та співмірним заподіяним Позивачу хвилюванням та моральним стражданням буде стягнення з ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь Позивача моральної шкоди в розмірі 10000 гривень. З даного приводу суд зазначає, що за загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів та враховуючи те, що позивачем не надано доказів щодо завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 24 536 гривень 80 копійок, що складається з: 24 000 гривень 00 копійок - витрати на правничу допомогу; 536 гривень 80 копійок На підставі ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст. 1, 41, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: partial