Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Позивач у серпні 2023 року звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що перебував з відповідачему зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002 по 23.12.2022. Під час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: земельну ділянку - кадастровий номер 8000000000:90:894:0133, реєстраційний номер нерухомого майна 1970373680000, площею (га): 0.0548, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; садовий будинок - розташований у [ADDRESS] ; майнові права на нежитлове приміщення розташоване у [ADDRESS] ; автомобіль марки "Hyundai Tucson", 2008 року випуску, VIN - [NUMBER] , д.н.з.; [NUMBER] , об`єм двигуна 1975 смЗ, дата реєстрації 11.02.2017; та автомобіль марки "Volkswagen Tiguan", 2015 року випуску, VIN - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна 1984 смЗ, дата реєстрації 22.01.2022. Загальна вартість майна, що підлягає розподілу становить 7 392 463 гривень. Після розлучення сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу спільного майна. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд: - визнати вказане майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; - визнати право власності на 1/2: земельної ділянки - кадастровий номер 8000000000:90:894:0133, реєстраційний номер нерухомого майна 1970373680000, площею (га): 0.0548, яка розташованої за адресою: [ADDRESS] будинок 133; майнових прав на нежитлове приміщення розташоване у м. Київ по вул. Бориспільська, 18- 26; - автомобілі марки "Hyundai Tucson", 2008 року випуску, VIN - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна 1975 смЗ, дата реєстрації 11.02.2017; та марки "Volkswagen Tiguan", 2015 року випуску, VIN - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна 1984 смЗ, дата реєстрації 22.01.2022, залишити у власності [PERSON] стягнувши на користь позивача 1/2 вартості автомобілів: 440 231, 50 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.08.2023 відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. До суду 08.11.2023 надійшов відзив на позов від відповідача, відповідно до якого відповідач заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що позивачем до поділу не додано ще два автомобілі, які було придбано позивачем у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем. Також, відповідач категорично заперечує проти запропонованого позивачем варіанту поділу спільного сумісного майна подружжя, зокрема, щодо залишення автомобіля Hyundai Tucson, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля Volkswagen Tiguan, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , у власності відповідача зі стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 вартості зазначених транспортних засобів в розмірі 440 231 грн. 50 коп. Відповідач категорично заперечує проти сплати позивачу 1/2 вартості зазначених вище транспортних засобів в розмірі 440 231 грн. 50 коп. Відповідач зазначає, що до складу майна, що підлягає поділу, необхідно включити все загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб і встановити бажання та спроможність іншого співвласника виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно, з урахуванням усього обсягу спільного сумісного майна та його дійсної ринкової вартості на час розгляду справи. Також, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Лише за таких умов, на думку відповідача, можливо здійснити поділ майна подружжя з дотриманням засад справедливості, добросовісності та розумності та рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін. Враховуючи вищевикладене, з огляду на відсутність у позові всього обсягу загального майна подружжя, наявного у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (транспортні засоби, грошові кошти, тощо) та його дійсної ринкової вартості, визначеної відповідно до вимог чинного законодавства України, відповідач вважає, що здійснити поділ майна подружжя у запропонований позивачем спосіб на даний час не вбачається можливим. Ухвалою суду від 27.03.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з`явилась, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002 по 23.12.2022. Дані обставини сторонами підтверджуються та не оспорюються. Під час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: земельну ділянку - кадастровий номер 8000000000:90:894:0133, реєстраційний номер нерухомого майна 1970373680000, площею (га): 0.0548, яка розташованої за адресою: [ADDRESS] ; садовий будинок - розташований у [ADDRESS] ; майнові права на нежитлове приміщення розташоване у м.Київ по вул.Бориспільська, 18- 26. автомобіль марки "Hyundai Tucson", 2008 року випуску, VIN - [NUMBER] , д.н.з.. [NUMBER] , об`єм двигуна 1975 смЗ, дата реєстрації 11.02.2017; та автомобіль марки "Volkswagen Tiguan", 2015 року випуску, VIN - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна 1984 смЗ, дата реєстрації 22.01.2022. Надаючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставин справи, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як встановлено судом, спірне рухоме та нерухоме майно придбано під час перебування позивача та відповідача у справі у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірне майно придбано під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України). Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. На підставі викладеного вбачається, що позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме щодо земельної ділянки, садового будинку та майнових прав підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Саме таку правову позицію висловила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 по справі № 127/7029/15-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Позивач зазначив, що вартість автомобілів марки "Hyundai Tucson", д.н.з.. [NUMBER] та марки "Volkswagen Tiguan", д.н.з. [NUMBER] становить 880 463,00 грн., що підтверджується висновком Суб`єкту оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 01.08.2023. Крім того, 30.04.2024 відповідачем подано до суду висновки досліджень про визначення ринкової власності колісного транспортного засобу, а саме автомобілів марки "Hyundai Tucson", д.н.з.. [NUMBER] та марки "Volkswagen Tiguan", д.н.з. [NUMBER] , станом на 25.04.2024, згідно яких ринкова вартість автомобіля марки "Volkswagen Tiguan", д.н.з. [NUMBER] , становить 476 973,61 грн. та ринкова вартість автомобіля марки "Hyundai Tucson", д.н.з.. [NUMBER] , становить 266 490,59 грн., що разом становить 743 464,20 грн. Тобто, обидві сторони надали суду звіт про оцінку вартості спірного майна, в якій зазначена різна ринкова вартість автомобіля. Жодна із сторін не зверталась із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи для визначення ринкової вартості вказаних автомобілів. Звіти про оцінку майна складені й підписані оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку з урахуванням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і скріплені печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III). Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III). Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18). В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону 2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання. У даній справі обидві сторони надали суду звіти про оцінку автомобілів марки "Hyundai Tucson", д.н.з.. [NUMBER] та марки "Volkswagen Tiguan", д.н.з. [NUMBER] , які різняться за встановленою експертом ринковою вартістю. Позивач в підтвердження вартості спірного майна надала звіт про оцінку майна від 01.08.2023 року в основу якого було покладено порівняльний підхід та метод узгодження результатів. Основною інформаційною базою для даного звіту стала мережа Інтернет, сайти по продажу автомобілів, а також періодичні видання. Відповідач же надала звіт про оцінку майна від 25.04.2024 в основу якого було покладено порівняльний підхід. Основним методом у межах порівняльного підходу є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТ3. У вказаному звіті зазначено, що при розрахунку ринкової вартості КТЗ були застосовані, зокрема, коригуючи поправки. Крім того, відповідач надав оцінювачу фотографії спірного автомобілю. Суд на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про доцільність застосування висновку від 25.05.2024, який зроблено на замовлення відповідача зважаючи на те, що при здійсненні оцінки до уваги були взяті реальні фотографії спірного автомобіля, що дозволило здійснити більш точну оцінку його вартості. Покладаючи вказаний звіт про оцінку в основу для визначення вартості спірного майна суд бере до уваги, що звіт враховує вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. У зв`язку з вищевикладеним суд при поділі майна подружжя у цій справі виходить із сукупної вартості автомобіля марки "Hyundai Tucson" та автомобіля марки "Volkswagen Tiguan" 743 464,20 грн., 1/2 частина від якої складає 371 732,10 грн. Оскільки за змістом позовних вимог позивач просив стягнути в якості компенсації суму 440 231 грн., то позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Отже стягненню на користь позивача [PERSON] в якості компенсації 1/2 вартості автомобілів підлягає 371 732,10 грн. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (3 627 732,60 грн.), а саме у розмірі 98,15% (3 627 732,60 х 100 : 3 696 231,50). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі - 14 225,47 грн. слід покласти на відповідача (14 493,60:100 х 98,15%).

Outcome: partial