Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 12.03.2003 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду Кіровоградської області від 17.05.2023 року розірвано. Будучи в офіційному шлюбі з позивачем [PERSON] більше п`ятнадцяти років мав стосунки з іншою жінкою, [PERSON] , з якою створив фактично другу сім`ю, вів спільне господарство, утримував її дітей та їх спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Також вказує, що з 2022 року і до 17.05.2023 року [PERSON] за допомогою фінансової підтримки [PERSON] здійснила капітальний ремонт у квартирі за адресою: [ADDRESS] , кошти на який вважає надав їй відповідач із їх з позивачем сімейного бюджету, тому вважає, що такимчином позивач набула право власності на частку вказаної квартири, й просить суд визнати це майно спільним сумісним майном подружжя її та відповідача, а також визнати за нею право власності на 1\\2 частку квартири. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15.12.2023 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2024 року залучено [PERSON] третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.04.2024 року у задоволені клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Зайко О.Є. в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав відзив, який обґрунтований тим, що позивач не надала жодного доказу походження коштів за які, начебто було придбана дана квартира, крім того позивач не довела факту надання коштів, які вона начебто заробляла у період відсутності у відповідача заробітку та факту використання саме цих коштів під час здійснення ремонтних робіт квартири, тому у позивача не має жодних правових підстав на частини квартири, яка належить на праві власності третій особі [PERSON] . На цій підставі просив відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Крім того просив за результатами розгляду позовної заяви стягнути з позивача на його користь 15000,00 грн понесених ним судових витрати на професійну правничу допомогу (а.с.45-47, 112-114). Представник відповідача адвокат Деревінська Л.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила в повному обсязі та просила відмовити в його задоволені з підстав необґрунтованості та не доведеності позовних вимог, при цьому, підтримала заяву позивача щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрати на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи адвокат Щедров О.Р. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог у зв`зку з їх безпідставністю вказуючи, що зазначена у позові квартира, на 1\\2 частку якої претендує позивачка належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2020 року. Вказує, що відповідно до довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, вищевказаний об`єкт нерухомого майна має ті самі характеристики, що і в момент набуття права власності на нього та заперечив проведення у цій квартирі будь якого ремонту чи поліпшень, в тому числі й за кошти позивача чи відповідача. Обставини, які позивачка зазначає у позові є надуманими та не підтверджджені належними та допустимими доказами, тому просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, а також просить стягнути з позивача на користь третьої особи [PERSON] понесені нею судові витрати на правову допомогу в сумі 15000,00 грн (а.с.98-100, 106). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у їх сукупності дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно вимог ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом зі свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції від 12.03.2003 року встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2003 року (а.с.10). Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровоград від 17 травня 2023 року у справі №405/2885/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 29.09.2023 року (а.с.11). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом також встановлено, шо право власності на квартиру [ADDRESS] , яку позивачка просить визнати спільним сумісним майном подружжя її та відповідача [PERSON] й поділити між ними, належить третій особі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.02.2020 року, виданим державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П., зареєстрованим в реєстрі за №117 (а.с.101). Даний факт також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.03.2024 року за №369341752, номер відомостей про речове право 35377922 (а.с.102). Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, де правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, спірне нерухоме майно не придбане ні на ім`я позивача, ні на ім`я відповідача у період їх шлюбу та за їх спільні кошти, й жодному із них не належить, натомість воно на правовій підставі належить іншій особі, право власності якої на це майно не оспорене, а правочин, на підставі якого третя особа набула його у власність, не визнаний недійсним. Оскільки позивачка просить суд поділити майно подружжя, яке не набуте подружжям за час шлюбу та їм на праві власності не належить, тому враховуючи встановлені вище обставини, квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача, тому відсутні правові підстави для визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Також стороною позивача не обґрунтовано жодним належним та допустимим доказом того, що за її кошти чи за спільні сумісні кошти з відповідачем у період їх шлюбу було здійсненно покращення та ремонт у квартирі третьої особи, позивач обмежилася лише припущеннями таких обставин, тому суд не бере до уваги такі доводи сторони позивача. Крім того, враховуючи правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №523/14489/15-ц, провадження №14-22цс20 від 23.01.2024 року, позовна вимога про встановлення факту належності майна до спільної сумісної власності подружжя є передусім питанням доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, та не є ефективним способом захисту при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні суд вважає, що позивачем не доведено обставин позову про те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, тому позивачка не набула у спільну сумісну власніть 1/2 її частки, й за таких обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя суд відмовляє повністю. Крім того, від представника відповідача адвоката Деревінської Л.В. та представника третьої особи адвоката Щедрова О.Р. до суду надійшли заяви про стягнення з позивача на користь відповідача та третьої особи витрати на правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача просив зменшити витрати на правничу допомогу, оскільки вони на її думку не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. За змістом ч.1 п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно змісту ч.4, ч.5, ч.6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/13071/19. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору, яка встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Судом встановлено, що 31 січня 2024 року між [PERSON] та адвокатом Деревінською Любов Василівною укладено Договір про надання правничої допомоги №1 (а.с.122-125). Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі Ордеру №1069094 від 02.02.2024 року відповідачу [PERSON] надавалася правнича допомога у даній справі адвокатом Деревінською Любов Василівною (а.с.121а). Відповідно до п.1.1. Договору, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо представництва його інтересів, у тому числі й у судовій справі № 383/1939/23, де клієнт у свою чергу зобов`язується оплатити послуги адвоката в порядку і на умовах передбачених Договору. 29 лютого 2024 року між [PERSON] та адвокатом Деревінською Любов Василівною, укладено Додаткову угоду №3 до договору про надання правничої допомоги від 31 січня 2024 року, якою погоджено вартість послуг, в тому числі й з надання правничої допомоги в суді першої інстанції 15000 грн. (а.с.126). На виконання зазначених умов договору позивачем надано до суду детальний опис (надання послуг) до договору про надання правничої допомоги від 18.03.2024 року (а.с.127) та платіжну інструкцію №12 від 29.02.2024 року на загальну суму 25000,00 грн (а.с.128). Крім того, 28 лютого 2024 року між [PERSON] та адвокатом АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ «АСТРА ЛІБЕРТА» укладено Договір про надання правничої допомоги №9 (а.с.88-89). Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі Ордеру №1113043 від 05.03.2024 року, третій особі [PERSON] надавалася правнича допомога АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ «АСТРА ЛІБЕРТА», адвокатом, [PERSON] (а.с.85). Відповідно до п.1.1. Договору, клієнт доручає, а АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ «АСТРА ЛІБЕРТА» приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо представництва інтересів клієнта у справі №383/1939/23. Відповідно до п.4.1 Договору, клієнт оплачує послуги, передбачені п.1.1 Договору, що надаються АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ «АСТРА ЛІБЕРТА» у суді першої інстанції, грошові кошти (гонорар адвоката) у фіксованій сумі 15000,00 грн. На виконання умов Договору надано до суду платіжну інструкцію №@2PL227730 від 29.02.2024 року про оплату [PERSON] витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн (а.с.90). В той же час, суд вважає, що зазначений розмір понесених відповідачем та третьою особою витрат на правничу допомогу у повній мірі відповідає складності справи та виконанимх адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціні позову та значенню справи для відповідача та третьої особи, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію останньої, при цьому, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами неспівмірність таких витрат із передбаченими законом критеріями. Таким чином, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено повністю, відповідач [PERSON] та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] понесли витрати на правову допомогу, з урахуванням встановлених вище критеріїв та принципу співмірності та розумності судових витрат, а також враховуючи, що докази щодо понесення таких витрат подано у строк, встановлений ч.8 ст.141 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що заяву представника відповідача адвоката Деревінської Л.В. та представника третьої особи адвоката Щедрова О.Р. слід задовольнити у повному обсязі, оскільки підстав для зменшення цих судових витрат суд не вбачає, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 15000,00 гривень у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також на користь [PERSON] 15000,00 гривень у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, покласти на позивача.

Outcome: approved