Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували в шлюбі з 2020 року по 2023 рік. В шлюбі [INFO] народилася донька [PERSON] . У її свідоцтві про народження позивач записаний батьком, а відповідач - матір`ю. Після розірвання шлюбу рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11.10.2023 року місце проживання доньки не визначалося, оскільки спору про місце проживання малолітньої дитини не було. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з відповідачем, але вона жила з матір`ю лише декілька місяців, після чого перейшла жити до матері позивача - [PERSON] , де і продовжує проживати до цього часу. Відповідач зареєстрована у [ADDRESS] , але там не проживає, знімає квартиру, вона ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя. Також у відповідача від першого шлюбу є дитина, яка проживає окремо від неї, разом зі своїм батьком. Донька є вихованкою І молодшої «Б» групи Конотопського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 13 «Веселка». На даний час [PERSON] мешкає у квартирі [ADDRESS] , власником якої є його мати. Він є військовослужбовцем за контрактом, учасник бойових дій. Позивач має достатньо коштів для утримання дитини. Він фізично та психічно здоровий, не має шкідливих звичок чи залежностей. У позивача дуже гарні стосунки з донькою. По теперішній час мати дитини [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає. Відповідач [PERSON] пред`явила зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з нею. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з [PERSON] перебувала в шлюбі з 03.11.2020 року по 11.10.2023 року, від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу на вимогу чоловіка вона виїхала з квартири, в якій вони проживали. Постало питання щодо пошуку квартири та роботи, оскільки необхідно було утримувати дитину. В той час, мати чоловіка [PERSON] запропонувала їй допомогу та забрала доньку [PERSON] до себе, поки вона не знайде житло та роботу. Згодом вона орендувала квартиру та знайшла роботу, але оскільки графік роботи був не зручний, донька продовжувала проживати у свекрухи, вона постійно цікавилася дитиною, відвідувала її у вільний від роботи час. Через деякий час вона стала помічати, що свекруха почала обмежувати її зустрічі з донькою з різних причин: то донька спить, то донька захворіла, то кудись вони поїхали. Вона намагалася не конфліктувати, знайти спільну мову з матір`ю чоловіка. Звернення колишнього чоловіка з позовом до суду про визначення місця проживання донька її дуже шоковало, оскільки жодних конфліктів відносно цього між ними не було. Вона навіть не могла припустити, що розцінивши пропозицію свекрухи як щире бажання допомогти, виявиться способом відібрати в неї дитину. Вона любить свою доньку, піклується про неї, намагається забезпечити їй гідні умови проживання та виховання, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами. Вважає, що відсутні жодні обставини, за яких можливо відібрати в неї доньку. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , кожен окремо, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять задовольнити. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що наразі він звільнився з військової служби, займається пошуком роботи. Наполягає, що відповідач [PERSON] відноситься до своїх обов`язків по вихованню дитини не сумлінно, веде аморальний спосіб життя. Проти зустрічних позовних вимог заперечують, при ухваленні рішення просять врахувати відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожен окремо, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечують. Заявлені зустрічні позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Конотопської міської ради Дем`яненко А.О. в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечує, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Вважає, що саме таке рішення буде відповідати інтересам дитини. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. П. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.. Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11.10.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03.11.2020 року у Конотопському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 246, розірвано ( а.с. 18). Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Конотоп Сумської області, батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 10). З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в м. Конотоп Сумської області, батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 11). Згідно копії військового квитка серії [NUMBER] та посвідчення серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є військовослужбовцем та являється учасником бойових дій (а.с. 12, 13). З копії витягу № 13866 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданого адміністратором ЦНАП від 07.10.2023 року вбачається, що у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 27.01.2004 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 11.05.2010 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 29.03.2014 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 08.05.2007 року по теперішній час (а.с. 14). Згідно акту складеного ТОВ ЖЕД «Південне» від 12.10.2023 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO], але не мешкають. [PERSON] з січня 2014 року знаходиться за кордоном у Польщі; [PERSON] з листопада 2007 року знаходиться за кордоном у Польщі; [PERSON] військовослужбовець з 2018 року по 2021 року, з 26.03.2022 року мобілізований до лав ЗСУ (а.с. 15). З копії акту складеного ТОВ ЖЕД «Південне» від 12.10.2023 року вбачається, що станом 12.10.2023 року за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають: [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Згідно довідки № 64/01-17 від 19.19.2023 року наданої управлінням освіти Конотопської міської ради Сумської області Конотопський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 13 «Веселка» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є вихованкою І молодшої «Б» групи Конотопського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 13 «Веселка». За період перебування дитини в дошкільному навчальному закладі, з 01.08.2023 року і по теперішній час мати [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає та в садочку не з`являлася. У вихованні дівчинки батьку допомагає бабуся [PERSON] (а.с. 17) З висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради Сумської області від 30.01.2024 року № 0114/70, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , оскільки це відповідає інтересам дитини (а.с. 100 - 102). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в справах про визначення місця проживання дітей, основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ в рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага повинна приділятися інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року). На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у п. 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що обов`язки забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків. Кожен з них зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно. Характер таких зустрічей не повинен бути формальним, а навпаки між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт. При цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. В свою чергу дані положення про рівність прав та обов`язків батьків не можуть тлумачиться на шкоду інтересам дитини, оскільки вони є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток, належне виховання. Таким чином, у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. П. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ч. 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона мати позивача, 08.06.2023 року дізналася про розірвання шлюбу між сином та невісткою. Стала з`ясовувати про причини розірвання шлюбу, невістка сказала, що вона допустила подружню зраду. Оскільки син наполягав, щоб невістка з дитиною покинули квартиру, вона сказала, що онуку забере з собою, [PERSON] не заперечувала. Забрала дитину, вона була в неї до кінця червня 2023 року. Коли невістка забирала дитину, то [PERSON] не хотіла іти до неї. Допомагала оформляти дитину в садок. Згодом, в жовтні вона знову забрала онуку до себе, була у неї до 19.12.2023 року. Протягом певного часу [PERSON] дитиною не цікавилася. Коли у вересні 2023 року приносила куртку для онуки, то вона була в нетверезому стані. Стверджує, що [PERSON] вживає спиртні напої, наразі у них неприязні відносини. Наразі [PERSON] ставиться до дитини добре. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила, що вони сусіди з позивачем, відносини нормальні, після розлучення [PERSON] і [PERSON] , донька [PERSON] проживала у бабусі. [PERSON] дитиною не цікавилася. В липні 2023 року [PERSON] приходила провідувати дитину, то була в нетверезому стані. З понеділка по п`ятницю, коли бабуся була на роботі, доглядала [PERSON] . Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що добре знає родину [PERSON] . Після того, як [PERSON] пішов служити в ЗСУ, [PERSON] почала вести аморальний спосіб життя, постійні гулянки, приїздили гості, машини з ранку до вечора, дитина постійно плакала, мати на неї кричала. [PERSON] сварилася з усіма сусідами. Розповідав матері [PERSON] , що мають намір звертатися до служби у справах дітей зі скаргами. Мав конфлікт з [PERSON] з приводу утримання кішки. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона матір [PERSON] , зі слів [PERSON] та свахи відомо, що остання запропонувала [PERSON] допомогу щодо виховання онуки. Періодично була у свахи. [PERSON] вимушена була після розірвання шлюбу працевлаштуватися, а вони допомагали з вихованням дитини. [PERSON] гарна матір, займається вихованням дитини. Наразі вимушена була звільнитися з роботи, повністю займається вихованням дитини. Допомагаємо доньці у вихованні онуки як можемо. Стан здоров`я у дитини нормальний. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснила, що вона подруга [PERSON] , підтримують дружні стосунки, протягом двох років після розлучення з чоловіком, [PERSON] виїхала з квартири, де вони проживали з чоловіком. В зв`язку з тим, що необхідно було шукати житло і роботу, свекруха запропонувала допомогу і забрала [PERSON] до себе. Не може сказати, що [PERSON] зловживає спиртними напоями, вживає як всі по святах. Гарна мати, виховує дитину, приділяє увагу, відносини з родичами нормальні. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б її інтересам. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. Таким чином, аналізуючи надані докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої дитини разом з матір`ю у даному випадку відповідатиме найкращим інтересам дитини та забезпечить їй належний фізичний і духовний розвиток. Задовольняючи зустрічний позов, суд враховує вік дитини, тривалість проживання малолітньої дитини з матір`ю, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, та відсутність фактів вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на дитину чи спричинення будь-якої моральної чи фізичної шкоди. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на те, що відповідач зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, оскільки жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Крім того, не підтверджено належними доказами те, що відповідач не сумлінно відноситься до виконання своїх батьківських обов`язків. Суд також відхиляє доводи позивача та його представника про те, що у зв`язку з кращим матеріальним становищем дитині сторін буде доцільніше залишитись проживати разом з батьком, оскільки матеріальне становище однієї зі сторін не є визначальним фактором при вирішенні питання про місце проживання дитини, оскільки іншими, не менш вагомими критеріями, є виховання дитини у дусі дотримання духовних та моральних цінностей, любові та поваги до оточуючих. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником позивача жодним чином не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем у матеріалах справи відсутні. Ухвалюючи рішення суд, зазначає, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права відповідача спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Ст. 263 ЦК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Щодо інших доводів сторін, то згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04). Відтак суд вважає, що надав відповідь на усі поставлені сторонами питання та навів оцінку усім основним доводам, якими останні обґрунтовували заявлені вимоги. Крім того, відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача слід стягнути 1073 грн. 60 коп. судового збору

Outcome: approved