Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до [PERSON] , про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя в якому просить суд: -розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . [INFO] , зареєстрований 12 грудня 2020 року у Київському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1587; -у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на: 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що складається із житлового будинку літ. А загальною площею 350,9 кв.м., житловою площею 148,6 кв.м., огорожі №1-4, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] я на земельній ділянці площею 0,1200 га, кадастровий номер: 1221455400:02:008:0215, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2469192512020; 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0.1200 га, кадастровий номер: 1221455400:02:008:0215, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2469190112020. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спільне життя із відповідачем не склалося, оскільки між ними постійно виникали побутові конфлікти, що призвели до втрати між подружжям почуття любові та поваги. Від шлюбу сторони не мають спільних дітей. Разом з тим, позивач зазначила, що з відповідачем спільне життя є фактично припиненим та збереження шлюбу неможливе. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладені в період перебування сторін у шлюбі, позивачка надавала згоду відповідачу на їх укладення, то [PERSON] належить зазначеного вище нерухомого майна, проте оскільки у позасудовому порядку позивачка не може оформити своє право власності на нього, то змушена звернутись з вимогами про поділ майна подружжя у судовому порядку. Позивач у судове засідання не з`явилась, у позовній заяві просила суд розглянути позовну заяву у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Також надав до суду заяву в якій визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Додатково, просить суд ухвалити рішення до закінчення підготовчого судового засідання та у зв`язку із цим повернути позивачці 50 відсотків судового збору сплаченого нею при зверненні до суду. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Факт перебування сторін у шлюбних правовідносинах підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12 грудня 2020 року, зареєстрований у Київському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1587. Від шлюбу сторони не мають спільних дітей. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Щодо вимог про поділ спільного майна подружжя, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами, що складається із житлового будинку літ. А загальною площею 350,9 кв.м., житловою площею 148,6 кв.м., огорожі №1-4, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] я на земельній ділянці площею 0,1200 га. кадастровий номер: \~ \~ \~ \~1221455400:02:008:0215, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2469192512020 - що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 30 вересня 2021 року за реєстровим номером 5923. посвідчений Солошенко Ю.В., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу; земельну ділянку загальною площею \~ \~ \~ \~0.1200 га. \~ \~ \~ \~кадастровий \~ \~ \~ \~номер: 1221455400:02:008:0215, яка розташована за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2469190112020 - що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2021 року за реєстровим номером 5924, посвідчений Солошенко Ю.В., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу. При цьому, в пункті 5.10 вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна та пункті 5.5 зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки вказано, що дружина відповідача - [PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на їх укладення шляхом підписання нотаріально посвідченої згоди, тобто нерухоме майно було придбано в інтересах подружжя та за спільні кошти сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимог ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на підставі спільної сумісної власності незалежно від того, чи обоє вони працювали і отримували заробітну плату, чи лише один з них. У відповідності з вимог ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За приписами ч.1 ст.69 СК України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимог ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частики майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У сторін не було шлюбного договору і ніякий інший порядок поділу майна не визначався. Про право спільної власності на майно також вказано і в Цивільному кодексі України, зокрема, згідно з вимог ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11 (надалі - Постанова), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Натомість відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16). Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови ВС від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021р. у справі №264/2232/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17). Співвідношення положень п. 3 ч. 1 ст. 57 та ст. 60 СК дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірне нерухоме майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі. Будь-яких доказів того, що кошти на придбання майна були особистими коштами відповідача, суду не надано. За таких обставин, суд доходить висновку, що спірне нерухоме майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності сторін і у зв`язку з розірванням шлюбу може бути об`єктом поділу майна подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає розподіл судових витрат. Частина 1 статті 142 ЦПК України зазначає, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки, відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, то суд вважає за можливе повернути 50% сплаченого судового збору позивачці при зверненні до суду із позовною заявою. На підставі викладеного,

Outcome: approved