Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Адвокат Соболівський Антон Михайлович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 16.12.1989 між [PERSON] до [PERSON] був зареєстрований шлюб, який 29.07.2010 був розірваний заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя. Під час шлюбу, за рахунок спільних коштів, 21.04.2006 подружжя набуло чотирьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру належить відповідачу. Відповідно до довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 21.12.2022, вартість квартири становить 2551632,82 грн. З моменту розірвання шлюбу і до моменту обмеження позивача у користуванні і розпорядженні спірним майном, відповідач визнав право власності позивача на спірну квартиру, й вона перебувала у спільному володінні позивача та відповідача. Влітку 2022 року відповідач звернувся до Голосіївського РУП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення відносно спірного нерухомого майна. Позивач вважає, що спірне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, оскільки квартира була придбана сторонами під час їх перебування в шлюбі, тобто є спільним сумісним майном подружжя. Просив: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . вирішити питання про розподіл судових витрат. 31.01.2023 судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк для усунення її недоліків. 06.03.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 11.04.2023 судом постановлено ухвалу про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». 18.07.2023 судом постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання представника третьої особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», адвоката Мусійченка Данила Леонідовича про залучення банку до участі в справі, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, прийнятті до розгляду позову до [PERSON] та здійснення переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 23.11.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18.07.2023 залишено без задоволення. 12.05.2023 від представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Хрущ О.В. надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в якій останній заперечував проти задоволення позовних вимоги, звертаючи увагу суду, що АТ КБ «Приватбанк» є іпотекодержателем чотирьох кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . На момент укладення Договору іпотеки право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за [PERSON] , підстава - Договір купівлі-продажу квартири від 21.04.2006, реєстровий №818, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В. При укладенні договору іпотеки [PERSON] надала свою письмову згоду на укладення Позичальником кредитного договору № K2AVGA00000014 на підставі якого [PERSON] отримав кредит 167468,50 доларів США зі сплатою відсотків 11.04% на рік з кінцевим терміном повернення 18.05.2017, а також надання ним у заставу/іпотеку АТ КБ «Приватбанк» будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з відповідачем. 18.05.2007 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] уклали договір іпотеки №K2AVGA00000014. 28.01.2010 Голосіївським районним судом міста Києва прийнято рішення у справі №2-196/10 за позовом ЗАТ Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення, яким позовні вимоги Банку були задоволенні частково. Судом було стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором кредиту в розмірі 144 408,96 доларів США, еквіваленті до курсу НБУ становить 1 155 964,84 гривні та 9 356,49 гривень, понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700 гривень, витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 30 гривень, а всього - 1167051,33 грн. 27.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь Олександром Родіоновичем винесено постанову у виконавчому провадженні [NUMBER] про арешт майна боржника, [PERSON] , зокрема, на нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, та оголошено заборону його відчуження. Таким чином, незважаючи на перебування на примусовому виконанні виконавчого документа, виданого на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі №2-196/10, вказане рішення відповідачем виконано не було, а заборгованість залишилась непогашеною. Крім цього, в Голосіївському районному суді міста Києва розглядається справа №752/9185/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №К2AVGA00000014 від 18.05.2007 у розмірі 189187,55 доларів США. Отже заборгованість відповідача (позичальника) за кредитним договором залишається непогашеною, а зобов`язання залишаються чинними. 30.04.2024 від представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Сокуренко Є.С. надійшли письмові пояснення, вважає, що [PERSON] та [PERSON] діють недобросовісно і зловживають правом на шкоду правам й інтересам АТ КБ «ПриватБанк», просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача адвокат Соболівський А.М. в судовому засіданні підтвердив доводи, викладені в позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник третьої особи Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 16.12.1989 між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 16.12.1989. 29.07.2010 заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 21.04.2006 між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В., реєстровий №818. Між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № K2AVGA00000014 від 18.05.2007, згідно якого, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1. цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 Договору. Відповідно до п.7.1. кредитного договору № K2AVGA00000014 Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 18.05.2007 по 18.05.2017 включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії («Кредит») у розмірі 167468,50 доларів США 00 центів на споживчі цілі, а також у розмірі 17498,50 доларів США 00 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, у момент надання кредиту 1,5% від суми кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Відповідно до п.7.3. кредитного договору № K2AVGA00000014 забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає договір іпотеки на 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,00 кв.м., а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором. Відповідно до наявної в матеріалах справи згоди на укладення Позичальником Кредитного договору № K2AVGA00000014 від 18.05.2007, [PERSON] дала згоду на на укладення Позичальником Кредитного договору № K2AVGA00000014 від 18.05.2007, одержання Позичальником кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з Позичальником (у тому числі: 4-х кімнатна квартира, місцезнаходження: [ADDRESS] ) з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), зобов`язуюся передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором. 28.01.2010 Голосіївським районним судом міста Києва прийнято рішення у справі №2-196/10 за позовом ЗАТ Комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення, яким позовні вимоги Банку були задоволенні частково. Судом було стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором кредиту в розмірі 144 408,96 доларів США, еквіваленті до курсу НБУ становить 1 155 964,84 гривні та 9 356,49 гривень, понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700 гривень, витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 30 гривень, а всього - 1167051,33 грн. 24.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь Олександром Родіоновичем винесено постанову у виконавчому провадженні [NUMBER] про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-196/10_р, виданого 20.09.2010 Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 1 155 964,84 грн. та 9 356,49 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700,00 грн., витрати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмір 30, 00 гри. а всього 1 167 051 (один мільйон сто шістдесят сім тисяч п`ятдесят одну) гривню 33 копійки. 27.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь О.Р. у виконавчому провадженні [NUMBER] винесено постанову про арешт майна боржника, зокрема, на нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , що належить боржнику, [PERSON] , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, та оголошено заборону його відчуження. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19. У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, виходячи, зокрема, із положень пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦПК України, зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Вказана правова позиція знайшла свій розвиток, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі №3/15957/18 (провадження № 61-11376св19). При вирішенні спору судом встановлено, що спірне майно - квартира [ADDRESS] , було придбано сторонами в період шлюбу (у 2006 році), тобто це нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та її чоловіка [PERSON] . Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність. У той же час Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 дійшов висновку, що у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У цій справі встановлено, що на момент звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №2-196/10_р у виконавчому провадженні [NUMBER], виданий 20.09.2010 на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 1 155 964,84 грн. та 9 356,49 гри., понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700,00 гри., витрати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмір 30, 00 гри. а всього 1 167 051 (один мільйон сто шістдесят сім тисяч п`ятдесят одну) гривню 33 копійки. 27.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кузь Олександром Родіоновичем винесено постанову у виконавчому провадженні [NUMBER] про арешт майна боржника, зокрема, на нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , що належить боржнику: [PERSON] , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, та оголошено заборону його відчуження. У вказаній постанові зазначено, що станом на 27.01.2020 рішення суду боржником не виконано. Позивачем у справі не надано доказів протилежного, зокрема доказів погашення заборгованості у повному обсязі боржником - її чоловіком. Позов подано після відкриття виконавчого провадження, а боржником [PERSON] не виконано боргові зобов`язання перед кредитором, що не спростовано позивачем. Спірне нерухоме майно передано в іпотеку в рахунок забезпечення кредитного договору від 18.05.2007 №K2AVGA00000014, який укладено між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Однак у цій справі заявлено вимоги про поділ квартири не як предмету іпотеки, який може бути поділений за відсутності негативних наслідків для іпотекодавця (без зміни власника майна), як про це вказано Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15. У цій справі дружина боржника переслідує мету, яка спрямована на уникнення (ускладнення) виконання судового рішення про стягнення заборгованості з її чоловіка. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Також суд не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але вважає, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача понесені судові витрати не стягуються, оскільки суд відмовив в задоволенні позову.

Outcome: dismissed