Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. В обґрунтування\~позову вказав,\~що відповідач\~ [PERSON] \~13.11.2017\~року рухаючись\~в напрямку\~м.\~Бровари,\~керуючи транспортним\~засобом ВАЗ\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~не врахував\~дорожню обстановку,\~не обрав\~безпечної швидкості\~для руху,\~в результаті\~здійснив зіткнення\~з автомобілем\~Мітсубісі д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~що призвело\~до їх\~пошкодження,\~чим порушив\~ст.\~124\~КУпАП.\~На дату\~скоєння цієї\~пригоди водій\~ [PERSON] \~не мав\~чинного договору\~обов`язкового страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів.\~Вина [PERSON] \~у скоєнні\~вищезазначеної ДТП\~підтверджується постановою\~Ірпінського міського\~суду Київської\~області від\~20.03.2017\~року.\~В результаті\~зазначеної ДТП\~був пошкоджений\~автомобіль Мітсубісі,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~що належить\~ [PERSON] .\~Вартість відновлювального\~ремонту пошкодженого\~транспортного засобу,\~відповідно до\~висновку звіту\~№ 712/11/16Б\~про оцінку\~автомобіля Мітсубісі\~д.н.з.\~ [NUMBER] та\~складає 82\~470,11\~грн.\~Зазначена шкода\~особисто винуватцем\~не була\~відшкодована потерпілій\~особі.\~Власник пошкодженого\~автомобіля з\~метою отримання\~відшкодування звернувся\~до Моторного\~(транспортного)\~страхового бюро\~України з\~відповідною заявою\~до якої\~було додано\~копію полісу\~обов`язкового страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів №\~АЕ/7862367\~з терміном\~дії -\~з 29.04.2016\~до 28.04.2017\~р.\~ У\~зв`язку з\~настанням події,\~передбаченої п.\~41.1\~ст.\~41\~ЗаконуУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону), МТСБУ 13.04.2017 р. здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 72116,89 грн. Також, МТСБУ додатково понесені витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 748,00грн. Відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону, після проведення виплати [PERSON] у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до [PERSON] 13.04.2017 р. № 3/1-05/9010 МТСБУ звернулось до [PERSON] з листом про компенсацію витрат в добровільному порядку, який залишено без задоволення. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України кошти в розмірі понесених витрат 72 116,89 грн. та витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 748,00 грн. Витрати по оплаті судового збору також покласти на відповідача. Представником відповідача\~ [PERSON] \~ адвокатом\~Таран Л.М.\~через канцелярію\~суду подано\~відзив,\~в якому\~зазначає,\~що під\~час притягнення\~ [PERSON] \~до адміністративної\~відповідальності за\~правопорушення,\~скоєне під\~час вказаної\~ДТП,\~судом було\~встановлено,\~що [PERSON] \~працює військовим\~в [NUMBER] ,\~також в\~даній постанові\~зазначено,\~що матеріали\~про притягнення\~до адміністративної\~відповідальності надійшли\~від Ірпінського\~ВП ГУ\~НП України\~в Київській\~області.\~Під час\~ДТП відповідач\~перебував за\~кермом автомобіля\~ВАЗ 21093,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~який перебував\~на обліку\~у військовій\~частині [NUMBER] ,\~та використовувався\~у взводі\~військової інспекції\~безпеки дорожнього\~руху з\~метою супроводу\~колон транспортних\~Збройних Сил\~України.\~Тобто,\~враховуючи зазначене,\~зауважує,\~що на\~момент ДТП\~відповідач перебував\~в трудових\~відносинах із\~військовою частиною\~ [NUMBER] \~та виконував\~службове завдання\~на службовому\~автомобілі,\~належному даній\~військовій частині.\~Відповідальність юридичної\~або фізичної\~особи настає\~у випадках,\~коли особа,\~з вини\~якої заподіяна\~шкода,\~знаходиться з\~цією юридичною\~або фізичною\~особою в\~трудових відносинах,\~і шкоду\~така особа\~заподіяла у\~зв`язку\~з виконанням\~трудових (службових)\~обов`язків.\~Відповідно до\~правової позиції\~Верховного суду\~України,\~роботодавець несе\~відповідальність за\~шкоду завдану\~в ДТП,\~якщо вона\~була завдана\~працівником під\~час виконання\~своїх посадових\~обов`язків.\~При цьому\~відповідальність роботодавця\~настає за\~наявності спеціальних\~умов за\~яких винуватець\~перебуває саме\~у трудових\~відносинах з\~суб`єктом господарювання\~та завдання\~шкоди відбулося\~у момент\~виконання працівником\~своїх трудових\~обов`язків.Враховуючи викладене, на відповідача, не може бути покладена відповідальність відшкодування шкоди, оскільки шкода, завдана працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, відшкодовується юридичною особою, тобто позивач повинен був звернутися з даними позовними вимогами до військової частини [NUMBER] . Просить суд відмовити в задоволенні позову. Позивач в судове засідання не забезпечив явку свого представника. Через канцелярію суду подав клопотання в якому просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Його представник через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що постановою Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Судом встановлено, що 13.11.2017 р. о 12-10 год. на автодорозі ПСО м. Київ в напрямку Броварів на 19км [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ 21093» д.н.з. [NUMBER] , при зміні напрямку руху не впевнився, що де буде безпечно, допустив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Дані обставини підтверджується протоколом адміністративного правопорушення серія АП2 № 298928, схемою ДТП, письмовими поясненнями сторін. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 10.1 ПДР України. В судовому засіданні [PERSON] вину у вчиненні зазначеного вище правопорушення. Крім того, в постанові в анкетних даних [PERSON] вказано, що він працюючий військовий в [NUMBER] . В результаті ДТП з вини водія [PERSON] був пошкоджений автомобіль Mitsubishi Lancer», державний номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7862367, діючий з 29.04.2016 року до 28.04.2017 року, виданого СК «СКАЙД». Цивільно-правова відповідальність [PERSON] не була застрахована. Відповідно до висновку звіту № 712/11/16Б від 04.12.2016 року про оцінку вартості (розміру майнової шкоди завданої власнику КТЗ вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] складає 82470,11 грн. Позивач, розглянувши заяву власника пошкодженого автомобіля та зібрані документи по даному ДТП прийняв рішення про відшкодування [PERSON] шкоди з фонду захисту потерпілих в розмірі 72116,89грн., що підтверджується наказом № 3197 від 13.04.2017 року. Згідно платіжного доручення № 203РВ від 26 грудня 2016 року позивачем сплачено послуги аварійного комісара згідно рах. № 203 від 04.12.2016р., справа 37389 в розмірі 748,00грн. Згідно платіжного доручення №3197рв від 13 квітня 2017 року МТСБУ оплачено 72116,89грн виплата по справі № 37387, згідно наказу № 3197 від 13.04.2017р., [PERSON] , тз [NUMBER] . Згідно довідки № 830/55/2666 від 08.11.2022 року командира військової частини [NUMBER] [PERSON] перебуває на військові службі в військовій частині [NUMBER] з 26.10.2013 року по теперішній час. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004року (далі- Закон №1961-IV) та Цивільним кодексом України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Згідно із ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно п. 21.1 ст. 21 Закону №1961-IV, з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно ст. 22 Закону №1961-IV МТСБУ відшкодовує шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з під. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст.13 цього Закону. Суд вважає доведеною вину [PERSON] у настанні ДТП та завданні шкоди автомобілю «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується, зокрема, обставинами, викладеними у постанові Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2017 року по справі № 367/161/17, яка відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України, є обов`язкового для суду в межах розгляду даної справи. З огляду на зазначене, те, що сплата МТСБУ потерпілій особі страхового відшкодування, а також вартість послуг з огляду пошкодженого транспортного засобу та складання звіту про розмір завданих збитків підтверджені матеріалами справи, суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Разом з цим, з наданих суду доказів вбачається, що відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі з жовтня 2013 року, що підтверджується наданою відповідачем копією довідки Військової частини [NUMBER] . Також, відповідно до даних, які містяться у довідці Військової частини [NUMBER] № 830/55/2606 від 02.11.2020 року транспортний засіб ВАЗ-21093, спеціалізований ВІБДР, 1993 року випуску державний номерний знак [NUMBER] в період з 03.10.2013 року по 02.07.2018 року перебував на обліку у військовій частині [NUMBER] , використовувався (експлуатувався) з встановленими спеціальними звуковими і світловими сигнальними пристроями у взводі військової інспекції безпеки дорожнього руху з метою супроводження колон транспортних засобів ЗСУ та виконання завдань ВІБДР визначених чинним законодавством України. Разом з тим, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частина 1 ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Під час виплати компенсації у випадку ДТП зі службовим автомобілем треба виходити з того, що діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки (ч. 1 ст. 1187 ЦКУ). Збиток за таких обставин відшкодовує особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦКУ). До того ж згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦКУ юридична особа відшкодовує шкоду, нанесену її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто компенсацію збитку за винного працівника виплачує роботодавець. Так, у п. 6 Постанови Пленуму Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не відповідає за збиток перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речовинне право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Таку особу роботодавець може притягнути до відповідальності лише в регресному порядку згідно зі ст. 1191 ЦКУ. Таким чином, у даному випадку, [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, на відміну від Військової частини [NUMBER] , на обліку якої перебував автомобіль ВАЗ-21093, державний номерний знак [NUMBER] , водій якого, [PERSON] (військовослужбовець), визнаний винним у вказаній вище ДТП. Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Зі змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі. Суд звертає увагу, що на час звернення позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України до суду з даним позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, до позовної заяви було додано копію постанови суду від 20 березня 2017 року по справі № 367/161/17, в якій міститься інформація про те, що [PERSON] працюючий військовослужбовець. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача на належного в суді не заявлялось. Суд з власної ініціативи позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК. Враховуючи, що позивач Моторного (транспортного) страхового бюро України пред`явив позов до неналежного відповідача, а клопотання про його заміну не заявляв, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача з урахуванням вимог щодо предметної та суб`єктної юрисдикції. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved