Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

08.01.2024 року позивач [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом з вказаним вище позовом згідно якого просить встановити факт, що на час відкриття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , відповідач [PERSON] (надалі - відповідач) не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати відповідача такою, що не прийняла спадщину. Позовну заяву обґрунтовано тим, що [INFO] в селі Кальниболота, Голованівського району, Кіровоградської області, помер чоловік позивача [PERSON] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 05.07.2022 року за заявою позивача приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу у Черкаській області Вечірко Н.В. було відкрито спадкову справу щодо майна спадкодавця [PERSON] за № 96/2022. З повідомлення нотаріуса Вечірко Н.В. від 31.07.2023 року № 427/01-16 позивач довідалася, що іншим спадкоємцем є відповідач у справі. Звернувшись до нотаріуса особисто позивач отримала пояснення, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України відповідач вважається спадкоємцем, що прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця. Позивач стверджує, що як за життя спадкодавця [PERSON] , так і на час смерті останнього і в подальшому, відповідач фактично не проживає за вказаною адресою, оскільки є громадянином росії. З огляду на наведене, позивач вважає, що відповідач не може вважатися спадкоємцем, який прийняв спадщину, оскільки на час відкриття\~спадщини фактично не проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] та з цих підстав просить визнати відповідача таким, що не прийняв спадщину. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить суд їх задовольнити шляхом ухвалення заочного рішення у справі. Додатково пояснила, що про факт реєстрації [PERSON] довідалася лише після смерті чоловіка. Зрозуміла, що [PERSON] зареєструвалася в їх спільній квартирі без її згоди, коли вона ( [PERSON] ) їздила у санаторій у лютому 2020 року. Також пояснила, що отримала свідоцтва про право на спадщину лише частину спадкового майна [PERSON] , оскільки презумпція прийняття спадщини [PERSON] перешкоджає їй у оформленні іншої частини майна. Враховуючи пояснення позивача, а також, надані останнім відомості про те, що відповідач є громадянкою росії, суд враховує, що відповідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Направлений за зареєстрованим місцем проживання відповідача рекомендований лист № 0600245447067 з копією позовної заяви та судовою повісткою, повернуто до суду з довідкою ф. 20 від 29.01.2024 року із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на наведене, з урахуванням пояснень позивача щодо відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання, суд здійснив виклик відповідача відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України з моменту публікації яких відповідач вважається належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Третя особа представника в судове засідання не направила, звернулась до суду з заявою згідно якої просить суд розглянути справу без участі її представника. (а.с.35) В судовому засіданні встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З відомостей, що містяться у свідоцтві про шлюб серії [NUMBER] , яке видано 12.11.2005 року відділом ЗАГС м. Салехард, Ямало-Ненецького автономного округу вбачається що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 12.11.2005 року про що складено актовий запис за № 345. Після укладення шлюбу позивач залишила дошлюбне прізвище « [PERSON] ». (а.с.16). З відомостей, що містяться у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 05.04.2022 року, яке видане Катеринопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області вбачається, що [PERSON] , помер [INFO] в селі Кальниболота, Голованівського району, Кіровоградської області, актовий запис про смерть від 05.04.2022 року № 108. (а.с. 15). Згідно повідомлення нотаріуса Вечірко Н.В. від 31.07.2023 року № 427/01-1605.07.2022 року вбачається, що за заявою позивача приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу у Черкаській області Вечірко Н.В. було відкрито спадкову справу щодо майна спадкодавця [PERSON] за № 96/2022. Також вбачається, що іншим спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] (а.с.7). З довідки виданої 08.08.2022 року за № 1015/09-08 Катеринопільською селищною радою вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS] .(а.с.50) З копії паспорта громадянина СРСР серії [NUMBER] та вкладки до нього від 16.08.2022 року вбачається, що [PERSON] є громадянкою росії.(а.с.17) З свідоцтва про право на спадщину від 14.02.2023 року вбачається, що в порядку спадкування [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки з кадастровим № 7122285000:03:001:0410, яка за життя належала спадкодавцю [PERSON] (а.с.78) З свідоцтва про право на спадщину від 14.02.2023 року вбачається, що в порядку спадкування [PERSON] набула право власності на частину земельної ділянки з кадастровим № 7122285000:03:003:0489, яка за життя належала спадкодавцю [PERSON] (а.с.80) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що близько десяти останніх років до дня смерті [PERSON] , як сусідка проживала на одній площадці з подружжям [PERSON] та [PERSON] .. Регулярно спілкувалася з цією родиною як сама, так і чоловік свідка, який вже теж помер. Свідок стверджує, що їй достовірно відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали лише разом як після поселення поруч, так і на момент смерті [PERSON] .. Хто така [PERSON] свідок не знає, оскільки ніколи не бачила. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, які є в цілому аналогічними із свідком [PERSON] .. Зокрема повідомив, що близько тридцяти років був знайомий з [PERSON] з яким вони товаришували. Після переїзду [PERSON] до [PERSON] , доволі часто зустрічалися, їздили на рибалку та підтримували дружні стосунки. Пояснив, що під час відвідування родини [PERSON] жодного разу не зустрічався з донькою останнього [PERSON] .. Від [PERSON] чув, що [PERSON] проживає в росії, жодних ознак проживання останньої разом з [PERSON] у селищі [PERSON] не бачив. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. \~ \~ \~ Відповідно\~до ч.\~3\~ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1296 ЦК України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 3.13. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 , якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Відповідно до п. 3.20.\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 вбачається, що довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем є доказом прийняття спадщини. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Принцип ефективності закріплений і у діючому\~ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає й на його ефективність з огляду на норми\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права позивача на спадкування усього спадкового майна, тобто, у даному випадку, вирішення питання про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, яке вже отримано позивачем, в частині визнання права останньої на іншу частку успадкованого майна, права на яке не було визнано нотаріусом. При цьому,

Outcome: partial