Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 09.08.2023 року до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Стислий виклад позицій позивача. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка є тіткою позивачки. Протягом 2019\~-\~2021\~років,\~до своєї\~смерті [PERSON] \~проживала разом\~зі своїм\~сином [PERSON] \~і у\~будинку позивачки,\~який розташований\~за адресою:\~будинок [ADDRESS] . Спадщина, що відкрилася після смерті [PERSON] складається з: земельної ділянки, яка розташована на території Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (до 19 липня 2020 року Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області), кадастровий номер земельної ділянки 5124585200:01:001:1048, Зазначену спадщину прийняв син [PERSON] - [PERSON] відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавицею за адресою: будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Факт смерті [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: - земельної ділянки, яка розташована на території Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (до 19 липня 2020 року Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області), кадастровий номер земельної ділянки 5124585200:01:001:1048, яка раніше належала його матері [PERSON] , що померла [INFO] і яку [PERSON] прийняв у спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 і право на яку не встиг оформити належним чином у зв`язку із своєю смертю [INFO] ; - земельної ділянки, яка розташована на території Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (до 19 липня 2020 року Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області), кадастровий номер земельної ділянки 5124585200:01:001:1049, що підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 06.12.2017 року №106347868. [PERSON] вказує, що спадщину, що відкрилася у наслідок смерті [PERSON] , вона прийняла, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем, у встановлений законом строк, не відмовився від спадщини у встановленому порядку. Позивав зазначає, що Постановою державного нотаріуса від 29.09.2022 року №333/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і рекомендовано для вирішення питання оформлення права на спадщину звернутися до суду. На підставі наведеного просить задовольнити заяву. Процесуальні дії у суді. Ухвалою суду від 10.08.2023 року було відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 08.02.2024 року було закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до слухання по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Ільїн А.Н. вимоги позову підтримав та просив задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, у матеріалах справи міститься заява про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Вимогами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка є тіткою позивачки. Протягом 2019\~-\~2021\~років,\~до своєї\~смерті [PERSON] \~проживала разом\~зі своїм\~сином [PERSON] \~і у\~будинку позивачки,\~який розташований\~за адресою:\~будинок [ADDRESS] . На підтвердження факту проживання [PERSON] та її сина [PERSON] разом з сім`єю позивачки у будинку у селі Котовка надані письмові пояснення свідків, у яких вони свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали у будинку тривалий час до моменту своєї смерті. Згідно копії довідок Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №195 від 15.05.2023 року та № 302 від 15.05.2023 року, вбачається, що яких [PERSON] та її сина [PERSON] тривалий час до моменту своєї смерті не проживали за місцем своєю реєстрації за адресою [ADDRESS] . Спадщина, що відкрилася після смерті [PERSON] складається з: земельної ділянки, яка розташована на території Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (до 19 липня 2020 року Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області), кадастровий номер земельної ділянки 5124585200:01:001:1048, Звертаючись із вказаним позовом, [PERSON] вказує, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син - [PERSON] відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавицею за адресою: будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Факт смерті [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: - земельної ділянки, яка розташована на території Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (до 19 липня 2020 року Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області), кадастровий номер земельної ділянки 5124585200:01:001:1048, яка раніше належала його матері [PERSON] , що померла [INFO] і яку [PERSON] прийняв у спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 і право на яку не встиг оформити належним чином у зв`язку із своєю смертю [INFO] ; - земельної ділянки, яка розташована на території Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (до 19 липня 2020 року Ройлянської сільської ради Саратського району Одеської області), кадастровий номер земельної ділянки 5124585200:01:001:1049, що підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 06.12.2017 року №106347868. [PERSON] вказує, що спадщину, що відкрилася у наслідок смерті [PERSON] , вона прийняла, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем, у встановлений законом строк, не відмовився від спадщини у встановленому порядку. Позивав зазначає, що Постановою державного нотаріуса від 29.09.2022 року №333/02-31 мені було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і рекомендовано для вирішення питання оформлення права на спадщину звернутися до суду. На підтвердження родинних відносин позивача із спадкодавцем [PERSON] надано до суду: - копію свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] виданого Біляївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 26.01.22 року, відповідно до якого батьком позивачки є [PERSON] ; - Довідкою Державного архіву Одеської області від 13.10.21 року №1738/06-21; - Довідкою Державного архіву Одеської області від 13.12.21 року №2132/06-21; - свідоцтво про одруження від 23.06.1979 року [NUMBER] , згідно якого після одруження з [PERSON] прізвище [PERSON] змінилася на прізвище [PERSON] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтями 15,16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217\~ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220, 1221,1223\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ч. 3 ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Згідно ч. 1, 5 ст.\~1268\~ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225\~ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У частині першій статті 15 та частині першій статті 16\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У частині першій статті 13 визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Постановою державного нотаріуса від 29.09.2022 року №333/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із тим, що [PERSON] пропустила встановлений законом строк у шість місяців, для прийняття спадщини та рекомендовано для вирішення питання оформлення права на спадщину звернутися до суду. Таким чином, нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва саме з підстав пропущення строків для прийняття спадщини, разом з тим, звертаючись до суду [PERSON] просить суд визнати право власності на спадкове майно, у зв`язку із чим суд приходить до висновку, про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права. Позивач вправі звернутися до суду з вимогами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Окрім того, суд зазначає наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц (провадження № 61-12030св20) вказано, що «належними відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за їх відсутності - відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини». Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] зазначає відповідачем у справі [PERSON] , однак не обґрунтовує яким чином відповідачем [PERSON] були порушені її права і чому саме він має відповідати за позовом. Докази того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем, який прийняв спадщину за померлим [PERSON] в матеріалах справи відсутні, до позовної заяви не долучено. Отже, суд не може брати до уваги подану [PERSON] заяву про визнання позову, оскільки він не є належним відповідачем по справі. Також суд звертає увагу на наступне. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка вважає, що Довідкою Державного архіву Одеської області від 13.10.21 року №1738/06-21, підтверджується той факт, що батьками батька позивачки [PERSON] - [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, позивачка подає до суду Довідку Державного архіву Одеської області від 13.12.21 року №2132/06-21, та зазначає, що вказана довідка підтверджує факт того, що батьками померлої [PERSON] є ті самі особи [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, суд не погоджується з вказаними доводами позивачки, оскільки з наданих архівних довідок не можливо встановити факт родинних відносин між [PERSON] та її тіткою [PERSON] , оскільки вказані довідки не містять об`єктивних даних, з яких можливо однозначно зробити висновок про наявність родинного зв`язку. Оцінка Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, з урахуванням усіх обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] не обґрунтовані та у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed