Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визначити місце проживання своїх дітей. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 січня 2012 року відділом ДРАЦС по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області він зареєстрував шлюб із [PERSON] . Під час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітні діти залишились проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Мати дітей, хоч і має зареєстроване місце проживання в Україні, однак постійно перебуває за кордоном. На підставі наведеного, позивач бажає та вважає за доцільне визначити офіційним місцем проживання дітей з батьком, оскільки він офіційно працевлаштований, має постійний дохід, діти проживають з ним, перебувають на його утриманні, саме він забезпечує їх належними умовами для проживання, лікування, навчання та розвитку. В зв`язку з наведеним змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 15 січня 2024 року задоволено клопотання позивача про витребування документів. Ухвалою суду від 21 березня 2024 року задоволено клопотання позивача про витребування документів. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, з підстав, наведених у позовній заяві та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду повідомила заявою, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. (а. с. 103). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Ковельської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та вчасно, про причини своєї неявки суду не повідомила. Відповідно до частини третьої статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною першою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно частини першої\~статті 161 Сімейного кодексу України\~якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач та відповідач 20 січня 2012 року зареєстрували шлюб. У даному шлюбі в сторін народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а. с. 16, 17). 20 липня 2023 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області шлюб між сторонами розірвано (а. с. 8-10). Встановлено, що на момент звернення [PERSON] до суду, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із своїм батьком за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується висновком Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання [PERSON] та [PERSON] № 91 від 14 березня 2024 року (а.с. 81). Відповідно до акту обстеження умов проживання дітей, затвердженого рішенням ССД Ковельського міського виконавчого комітету від 01 квітня 2024 року, комісією проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено, діти проживають з батьком - [PERSON] , забезпечені всім необхідним для навчання, виховання, мають окрему кімнату, зроблено євроремонт, умови проживання задовільні. Відносини дітей з матір`ю напружені, мати проживає за кордоном, однак купує дітям одяг та продукти харчування (а. с. 102). До виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою, другою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту першого статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Звертаючись до\~суду з\~позовом [PERSON] \~просить визначити\~місце проживання\~малолітніх дітей\~з батьком,\~оскільки останні\~проживають разом\~з ним, він самостійно займається їх вихованням, а відповідач постійно знаходиться за межами України. Враховуючи, що умови проживання позивача є належними для проживання дітей, створено все необхідне для забезпечення фізичного, духовного та морального розвитку дітей, зважаючи на ту обставину, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, суд приймає до уваги обставини, згідно яких саме батько, [PERSON] приймає участь у вихованні, утриманні та розвитку малолітніх дітей. Крім того, суд також звертає увагу, що відповідач [PERSON] , станом на день звернення позивача до суду, постійно проживає та працевлаштована за межами території України, про що вона зазначає в своїх заявах, також зазначає, що на даний час немає можливості забезпечити своїх дітей житлом за кордоном, а також облаштування належних умов проживання та навчання. Суд зауважує, що мати дітей, у разі визначення місця проживання їх з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з ними, турботі відносно них та участі у вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім того, суд роз`яснює, що в разі покращення свого матеріального становища, створення належних умов для проживання дітей позивач має право звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання з нею. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи вищевикладене,\~

Outcome: approved