Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення щомісячно аліментів на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів за один місяць на кожну дитину відповідного віку; стягнення розпочати з дня пред`явлення позову і в такому розмірі здійснювати до досягнення найстаршою дитиною повноліття, після цього стягнення продовжити у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та здійснювати до досягнення наймолодшою дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка і відповідач перебували у шлюбі, який розірвано. До розірвання шлюбу у сторін народилася одна дитина, яка зараз повнолітня, тому щодо цієї дитини питання стягнення з відповідача аліментів в цьому позові не стоїть. Після розірвання шлюбу позивачка і відповідач ще довгий час продовжували проживати разом, від цього проживання у них народилося ще двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батьківство щодо дітей відповідач визнавав, бо у свідоцтвах про народження цих дітей вказано їх батька тобто відповідача. У підтвердження цього із свідоцтв про народження це встановлюється однозначно. Відповідач до 2022 року надавав незначну кількість коштів на утримання названих вище двох дітей, яких навіть не вистачало на половину лікування молодшої дочки, яка має проблеми із зором, хоча з 2015 з позивачкою та дітьми не проживав. Пояснював це тим, що не працевлаштований, більше грошей не має. З 2022 року відповідач перебуває на службі у ЗСУ. З тих пір відповідач не надає допомоги на утримання неповнолітніх дітей. З 2015 року позивачка постійно проживає з дітьми окремо, але відповідного позову не пред`являла, бо відповідач не працював, тому стягнення аліментів з нього бачила доволі проблемним. На даний час відповідач офіційно працевлаштований в ЗСУ - у в/ч [NUMBER] , має щомісячний дохід і тому має змогу платити аліменти на утримання дітей. Доньки повністю знаходяться на утриманні позивачки. Тому з відповідача, відповідно до фактичних даних та закону, можуть встановлюватися аліменти, розмір яких в місяць не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку та 50 відсотків його заробітної плати. Позивачка самостійно не може забезпечити дітей всім необхідним, її заробітків ледве вистачає на утримання житла та їжу, бо знайти та перевлаштуватися зараз надзвичайно складно. Відповідач є здоровою, працездатною людиною, має постійну, офіційно державну роботу, а тому здатний та зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, яким потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, навчання та багато інших речей, потрібних дітям їх віку для належного забезпечення життя, фізичного, соціального та духовного розвитку. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Просили задовольнити позов. 24.04.2024 позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не прибув. Його представник адвокат Андрусенко І.Я. подав заяву, у якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що 26.03.2024 року на його адвокатський запит надійшла відповідь відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.03.2024 № 115\\32.15.6-16, у якій зазначено, що згідно актових записів про народження [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що знаходяться в архіві відділу ДРАЦСу - [PERSON] не є батьком зазначених осіб. Згідно із актових записів наданих, на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.03.2024 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що підставою для внесення відомостей про батька [PERSON] , [INFO] є заява матері № 12 від 27.01.2012 року, а [PERSON] , [INFO] заява матері № 115 від 02.09.2014 року. Запис зроблено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Зазначене свідчить про відсутність у відповідача по справі [PERSON] від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дітей. [PERSON] не зазначений у ДРАЦС як батько дітей. Запис про батька дітей вносився за заявою матері на підставі ст. 135 СК України. Згоди на запис його батьком дітей відповідач не надавав. Рішення суду про визнання відповідача батьком дітей відсутнє. А тому відсутні наданий час підстави для стягнення з нього аліментів на їх утримання. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03.06.2009 року (а.с. 13). Відповідно до наданих копій свідоцтв про народження дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , вбачається, що у графі «Батьки» зазначено: «Батько [PERSON] », «Мати [PERSON] » (а.с. 11, 12). Як слідує з наданих на ухвалу суду копій актових записів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відомості про батька внесені на підставі заяви матері. Сторона відповідача покликається на те, що актові записи про народження дітей зроблено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, що свідчить про відсутність у відповідача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримувати дітей. Згоди на запис батьком дітей відповідач не надавав, а рішення суду про визнання відповідача батьком дітей відсутнє. А тому відсутні наданий час підстави для стягнення з нього аліментів на їх утримання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Тлумачення статті 136 СК України свідчить, що підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей з актового запису про народження дитини. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі, висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в книзі реєстрації народжень, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» предметом доказування у справах про оспорювання батьківства, відповідно до ст. 136 Сімейного Кодексу України, є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведення цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Підставою для висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, що оцінюється судом в сукупності з іншими доказами у справі. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Покликання представника відповідача на відсутність батьківства [PERSON] не підтверджено належними доказами рішенням суду, яке набрало законної сили, яким встановлено факт відсутності кровного споріднення між відповідачем та дітьми, чи висновоком судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, чи відповідним ДНК-тестом. Відтак доводи про те, що [PERSON] не є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не підтверджені належними доказами, а отже не спростовано доводи позову про підставність для стягнення з аліментів на утримання дітей. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А відповідно до ч. 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до п. п. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на досліджені обставини, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, враховуючи інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача аліментів в користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів за один місяць на кожну дитину відповідного віку; стягнення розпочати з дня пред`явлення позову і в такому розмірі здійснювати до досягнення найстаршою дитиною повноліття, після цього стягнення продовжити у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та здійснювати до досягнення наймолодшою дитиною повноліття. Суд вважає, що такий розмір аліментів на утримання дитини, з урахуванням встановлених обставин, які обов`язкові до врахування відповідно до ст. 182 СК України, не порушить принципу врахування найкращих інтересів дітей, забезпечить справедливий баланс між батьківськими обов`язками сторін та не становитиме надмірний тягар для відповідача, що в свою чергу є однією з гарантій реальності виконання судового рішення. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved