Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи Нікопольський відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області та Головне правління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] , народилась [INFO] в с.Приют Нікопольського району Дніпропетровської області. Її батьки - [PERSON] та [PERSON] . З 1 по 4 клас вона навчалась в загальноосвітній школі с.Приют Нікопольського району Дніпропетровської області, з 5 по 6 клас - в загальноосвітній школі с.Базавлук Софіївського району Дніпропетровської області, з 7 по 8 клас - в загальноосвітній школі с.Павлопілля Софіївського району Дніпропетровської області. В 1976 році вона вступила до Дніпропетровського технічного технікуму, але через сімейні обставини не закінчила навчання і в 1978 році влаштувалась на роботу в школу с.Жовтневе Софіївського району Дніпропетровської області. В 1979 році переїхала до с.Нова Таволжанка Щєбекінського району Білгородської області. В 1984 році вона уклала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] » і 13 липня 1985 року отримала паспорт громадянина СРСР. В 1988 році вона повернулась до с.Приют Нікопольського району Дніпропетровської області та влаштувалась на роботу (стала членом) в колгосп імені [PERSON] . В колгоспі імені [PERSON] вона постійно працювала з 1988 року по 1994 рік. Весь цей час вона була зареєстрована в с.Приют (без зазначення вулиці та номеру будинку). Звільнившись з колгоспу імені [PERSON] , вона знову переїхала до с.Нова Таволжанка Щєбекінського району Білгородської області та влаштувалась на цукровий завод. Через конфлікт на роботі вона повернулась до с.Приют Нікопольського району, проте, свідоцтво про шлюб та трудова книжка залишились в російській федерації. З 2000 року до теперішнього часу вона постійно проживає на території Української РСР, а після оголошення незалежності - на території України. 01 грудня 2002 року, перебуваючи в м.Харків, її паспорт громадянина СРСР був втрачений. Щодо зникнення паспорту вона звернулась до Київського РВ ХГУ УМВСУ в Харківській області з відповідною заявою, проте, постановою від 05 лютого 2003 року їй відмовлено в порушенні кримінальної справи. За цей час вона намагалась поновити свої документи, але через певні обставини їй це не вдалось. Тому вона не має реєстраційного номеру облікової картки платника податків, права на отримання пенсії за віком чи соціальної допомоги. При цьому, громадянства іншої держави вона не набувала, паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон не отримувала. З метою отримання паспорта громадянина України, напочатку 2022 року вона звернулась до Нікопольського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з відповідною заявою. Проте, листом, вих.№ 1234-163/000324-22, від 04 лютого 2022 року їй було відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України, оскільки за результатами проведення процедури встановлення особи не підтверджено факту належності особи до громадянства України (відсутність підтвердження факту проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року) та роз`яснено, що факт постійного проживання може бути встановлений лише судом. Таким чином, вона може реалізувати своє право на отримання паспорту громадянина України лише через звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство», громадянами України є всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до п.8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України, відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство», особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має в паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР, подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. П.1 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~5\~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом, такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ч.1 ст.315\~ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, можуть бути порушені в суді за заявами як безпосередньо заінтересованих у цьому осіб, так й інших громадян та організацій, коли за законом вони вправі звернутись до суду в інтересах інших осіб, а також за заявою прокурора (п.4). Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256\~ЦПК України (ст.315\~ЦПК України, згідно змін від 15.12.2017 року) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень ст.256\~ЦПК України (ст.315\~ЦПК України, згідно змін від 15.12.2017 року) та залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути, зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України\~«Про громадянство\~України» і може пов`язуватись із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру, особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Таким чином, вона має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному ч.1 ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 366/474/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20. Враховуючи факт проживання, реєстрації місця проживання та роботи на території України станом на 24 серпня 1991 року, вважає можливим встановити зазначений факт її постійного проживання на території України. В судове засідання позивачка не з`явилась, її представник [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи у свою та своєї довірительки відсутність, в якій викладені в заяві обставини підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник Нікопольського Нікопольського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області Оранська Д.С. в судовому засіданні зазначила, що підтримує свої письмові пояснення, долучені до матеріалів цивільної справи, та покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами\~ст.89 ЦПК України,\~\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 п.1\~ ст.3 Закону України «Про громадянство України»,\~громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2\~ст.3 Закону України «Про громадянство України). За\~ст.1 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року (ЗУ «Про громадянство України). У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента\~України від\~27\~березня 2001\~року №\~215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Частиною 1\~ст.8 Закону України «Про громадянство України»\~передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п.3 ч.2\~ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону\~дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно ч.2\~ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року\~передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з витягу № 00017264059 від 28 жовтня 2016 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до ст.ст.126, 133, 135 СК України, заявниця [PERSON] народилась [INFO] в с.Приют Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.6). Її батьки - [PERSON] та [PERSON] . Згідно Довідки № 178 від 18 грудня 2023 року, відповідно до Домової книги по с.Приют Нікопольського району Дніпропетровської області, наявний запис по гр. [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Відповідно до Домової книги (а.с.8-10), [PERSON] , [INFO] , прибула в колгосп ім.Калініна (с.Приют Нікопольського району) з Білгородської області [INFO] (а.с.9-10), де постійно працювала з 1988 року по 1994 рік, про що свідчить довідка № 12 від 08.02.2016 року (а.с.11) (довідка видана на підставі книги обліку трудового стажу та заробітку колгоспників, особових рахунків по розрахунку з членами колгоспу за 1988-1989, 1990-1992, 1993-1994 роки). Згідно Відомості про кількість вироблених трудоднів (людиноднів), [PERSON] нараховано: за 1988 рік 10 л/днів, за 1989 рік 202 л/днів, за 1990 рік 92 л/дні як члену колгоспу та 101 л/день як сезонному працівникові, за 1991 рік 176 л/днів, за 1992 рік 71 л/день, за 1993 рік 102 л/дні як члену колгоспу та 55 л/дня як сезонному працівнику, за 1994 рік 52 л/дня (а.с.12). Весь цей час заявниця була зареєстрована в с.Приют (без зазначення вулиці та номеру будинку). Звільнившись з колгоспу імені [PERSON] , заявниця, за її свідченням, знову переїхала до с.Нова Таволжанка Щєбекінського району Білгородської області та влаштувалась на цукровий завод. Однак, через конфлікт на роботі заявниця повернулась до с.Приют Нікопольського району, де й постійно проживає на території Української РСР, а після оголошення незалежності - на території України. 01 грудня 2002 року, перебуваючи в м.Харків, заявниця втратила паспорт громадянина СРСР, в зв`язку з чим звернулась до Київського РВ ХГУ УМВСУ в Харківській області з відповідною заявою (а.с.13), проте, постановою від 05 лютого 2003 року їй було відмовлено в порушенні кримінальної справи (а.с.14-15). З метою отримання паспорта громадянина України, напочатку 2022 року заявниця звернулась до Нікопольського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з відповідною заявою. Проте, листом, вих.№ 1234-163/000324-22, від 04 лютого 2022 року їй було відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України, оскільки за результатами проведення процедури встановлення особи не підтверджено факту належності особи до громадянства України (відсутність підтвердження факту проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року) та роз`яснено, що факт постійного проживання може бути встановлений лише судом (а.с.16-18). Таким чином, заявниця може реалізувати своє право на отримання паспорту громадянина України лише через звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру, особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Таким чином, заявниця має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному ч.1 ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 366/474/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20. Таким чином, враховуючи те, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склались між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, які містяться в матеріалах справи, у суду той факт, що [PERSON] проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, сумніву не викликає. Тому, приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України, а також враховуючи той факт, що іншим шляхом, крім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved