Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси судді Шенцевої О.П. перебувала на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган Опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2023 року вказана справа передана до Березівського районного суду Одеської області за територіальною підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2023 року дану цивільну справу передано судді Римар І.А. Ухвалою суду від 22.09.2023 року справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.04.2024 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У своїй заяві позивач зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, [INFO] у них народився син [PERSON] . Стосунки, як подружжя не підтримують, позивач подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу та заяву про видачу судового наказу та стягнення аліментів на утримання сина з [PERSON] . Наразі [PERSON] разом з малолітнім сином проживає в [ADDRESS] , в квартирі є всі необхідні меблі, побутова техніка, у приміщенні чисто, охайно. Дитина забезпечена сезонним одягом, канцелярським приладдям, є зона для розвитку та навчання, іграшки. Батько дитини проживає окремо. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з нею. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 13.05.2024 року. Позивач у судове засідання 25.04.2024 року не з`явилася. Проте, 16.04.2024 року на адресу суду від неї надійшла заява про слухання справи без її участі. На позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.60). Відповідач у судове засідання 25.04.2024 року також не з`явився, 16.04.2024 року надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення (а.с.65). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган Опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судові засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи. 16.04.2024 року надіслали на адресу суду висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] від 15.04.2024 року (а.с.66-69). Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». За таких обставин, у зв`язку з воєнним станом на території України, з урахуванням заяви позивача та відповідача про розгляд справи без їх участі, суд дійшов висновку про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в матеріалах справи доказами. В порядку ч.2 ст. 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Врахувавши думку позивача та відповідача, викладену ними в їх письмових заявах, відсутність третьої особи, наявність висновку про визначення місця проживання дитини, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено: «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову». [PERSON] та [PERSON] у 2017 році уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с.10). З висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.04.2024 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06.02.2024 року, та проживає за місцем реєстрації разом з матір`ю [PERSON] . Спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради 23.02.2024 року проведено обстеження умов проживання позивача та її сина [PERSON] , [INFO] , встановлено, що квартира чиста, зроблений ремонт, в наявності меблі, побутова техніка, для виховання та розвитку дитини створені усі необхідні умови, є окрема кімната, ліжко, іграшки, одяг та взуття відповідно віку та сезону. Вирішено визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 61-64). Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України), місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України, випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Також суд враховує надані позивачем докази про матеріально-побутові умови проживання, матеріальний стан, можливість позивача створити дитині умови для виховання і розвитку, виконання нею своїх батьківських обов`язків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення матір`ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, а також те, що відповідач позов визнав, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, позивачем по справі, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved