Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

В серпні 2023 року адвокат Крижанівський О.А. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» станом на 13 листопада 1994 року. Заява мотивована тим, що [PERSON] народилася [INFO] у Республіці Казахстан, та була документована паспортом громадянина СРСР, який втратила, в зв`язку з чим своєчасно не отримала паспорт громадянина України, тому на теперішній час не має документів, що посвідчують її особу та підтверджують громадянство. З 1990 року по теперішній час заявник постійно проживає на території України. Необхідність встановлення даного факту остання пов`язує з отриманням паспорта громадянина України. Заперечуючи відносно наведених представником заявника обставин, Управлінням Державної міграційної служби в Житомирській області подано до суду відзив (заперечення) на заяву про встановлення факту постійного проживання на території України, в якому, посилаючись на те, що заявником не надано доказів постійного проживання на території України, у задоволенні заяви просить відмовити. Також вказано, що заявник не зверталась до міграційної служби для отримання статусу особи без громадянства, свою особу заявник підтверджує дублікатом свідоцтва про народження, яке видано у 1994 році в Республіці Казахстан, яке не могло бути видано без паспорта, що спростовує факт втрати заявником свого паспорту громадянина СРСР в 1990 році. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав повністю та просив її задовольнити з підстав, зазначених в ній. Представник Управління Державної міграційної служби в Житомирській області заяву не визнала, викладені у відзиві заперечення проти заяви підтримала. Свідок [PERSON] в ході судового розгляду дала показання про те, що [PERSON] з грудня 1990 року проживала біля неї по сусідству в с. Корчівка Житомирської області, протягом цього часу за межі України не виїжджала. Свідок [PERSON] в ході судового розгляду дала показання про те, що [PERSON] з грудня 1990 року проживала в с. Корчівка Житомирської області, про що їй повідомили місцеві жителі цього населеного пункту. Свідок [PERSON] в ході судового розгляду дала показання про те, що [PERSON] з грудня 1990 року проживала в с. Корчівка Житомирської області. В судове засідання заявник, будучи належним чином повідомлена про час і місце його проведення, не з`явилася. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення представників учасників справи, а також допитавши свідків, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с. Костянтинівка Арикбалицького району Кокшетауської області Республіки Казахстан. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження від 09 серпня 1994 року, виданим повторно виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Арикбалицького району Кокшетауської області Республіки Казахстан. Згідно довідки старости Врублівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирської області від 26 червня 2023 року № 600, [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] з 20 грудня 1990 року по теперішній час. З повідомлення Врублівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирської області від 20 вересня 2023 року № 99 вбачається, що записи в по господарських книгах щодо [PERSON] відсутні, довідка від 26 червня 2023 року № 600 була видана на підставі опитування жителів с. Корчівка. Згідно з частиною першою статті 3, та частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлено підстави набуття громадянства України. Оскільки [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III. Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі Порядок № 215/2001) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Згідно пункту 8 Порядку № 215/2001, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-IIII особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19 (провадження № 61-8866св20), від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19 (провадження № 61-8525св21), від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20 (провадження № 61-14367св21), від 13 грудня 2023 року у справі № 203/3184/20 (провадження № 61-3071св23). Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявні у матеріалах справи докази не містять достатньої інформації щодо постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII станом на 13 листопада 1991 року, оскільки надана представником заявником довідка старости Врублівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирської області від 26 червня 2023 року № 600 та показання свідків не є беззаперечними доказами проживання [PERSON] на території України у спірні періоди постійно. Враховуючи викладене, суд вважає, що надані представником заявника докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Надані представником заявника докази оцінюються за правилами статті 89 ЦПК України і вони доводи останнього не доводять, а тому в задоволенні заяви [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed