Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

01.02.2024 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська товарна біржа, в якому просить визнати договір купівлі-продажу за № 21435 однокімнатної квартири [ADDRESS] , зареєстрований на Одеській товарній біржі 12.09.1997 року - дійсним та визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках кожному із співвласників, а саме: частину за [PERSON] та частину за [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2024 року вищевказана справа була розподілена судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 16.02.2024 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -Одеська товарна біржа та провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін. 01.03.2024 року представником відповідача Одеської міської ради Бутрик А.О. було подано відзив на позов, яким просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Одеська міська рада не є належним відповідачем за заявленою позовною вимогою, оскільки її діями не порушено спадкоємні права позивача та на неї не може бути покладено обов`язок сплати судового збору. 01.04.2024 року представником відповідача Одеської міської ради Бутрик А.О. було подано заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. 10.04.2024 року представником позивача адвокатом Єруслановою Т.Г. було подано через канцелярію суду клопотання про заміну неналежного відповідача Одеської міської ради належним відповідачем, який є єдиним спадкоємцем після смерті померлої дружини [PERSON] її чоловік [PERSON] [INFO] . Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.04.2024 року клопотання представника позивача про заміну відповідача було задоволено - шляхом заміни неналежного відповідача Одеської міської ради на належного відповідача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого по [ADDRESS] ./а.с.49/ Учасники процесу сповіщені відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Єрусланова Т.Г. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали заяву, якою позовні вимоги підтримали, просили задовольнити та справу розглянути за їх відсутністю. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі та не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили усі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 12.09.1997 року між покупцями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №21435, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] придбали, а [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованою ОТБ 1.09.95 р. під № 9450, зареєстрованого МБТІ м.Одеси 6 вересня 1995 р. під № 151 пр.стор.4 р.109. /а.с. 3-4/. Зазначений договір був укладений на Одеській товарній біржі 12.09.1997 року та зареєстрований в «ОМБТІ та РОН» 14.10.1997 року під № 235 пр. стор. 99 реєстр 109. / а.с. 4 зворот/. Згідно відповіді відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 15.02.2024 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 22.10.1997 року за адресою: [ADDRESS] . /а.с.19/. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 23.08.2023 року, актовий запис № 8266 /а.с.12/. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що 29.11.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. було заведено спадкову справу № 09/2023 до майна померлої [INFO] - [PERSON] . Склад спадкоємців: [PERSON] - спадкоємець за законом померлої [PERSON] , який звернувся із заявою про прийняття спадщини в установлений законом строк. До складу спадкового майна належить: частка квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ./а.с.45/ [PERSON] була співвласником квартири [ADDRESS] . Між позивачем [PERSON] та [PERSON] не були визначені частки, однак вони є рівними та становлять по частині кожному співвласнику. Позивач зазначає, що він звертався до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, однак ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.12.2023 року було відмовлено у відкритті провадження по справі за його позовом до відповідача [PERSON] , яка була продавцем квартири, оскільки [PERSON] була знята з обліку 18.09.2023 року у зв`язку зі смертю, що вбачається із відповіді відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області./а.с.16/ Таким чином, перешкодою в оформленні спадщини позивачу став факт того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на Одеській товарній біржі 12.09.1997 року, не був посвідчений нотаріально відповідно до законодавства, яке діяло на час укладення договору, крім того колишня власник/продавець квартири - [PERSON] та його мати/покупець частки квартири - [PERSON] померли, у зв`язку з чим позивач, як співвласник квартири змушений звернутись до суду з даним позовом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до законодавства, що діяло на момент укладення Договору купівлі-продажу №21435 від 12 вересня 1997 року, такий вид договору мав бути нотаріально посвідченим. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня. На підставі ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Сторони домовились відносно усіх істотних умов договору купівлі-продажу, про предмет договору і ціну та відбулося повне виконання договору як з боку покупців, які здійснили оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння і користування [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , тобто було виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу. Однак, у біржовому договорі було зазначено, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. З часу укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна продавець звільнила квартиру, а покупці поселились до квартири, зареєстрували договір в «ОМБТІ та РОН», здійснили реєстрацію місця проживання у квартирі, сплачували та продовжують сплачувати комунальні послуги та інші витрати за квартиру. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної будівлі, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Таким чином, правовідносини з приводу укладання договору купівлі-продажу у 1997 році повинні регулюватися відповідно до вимог ст.ст.47,227 ЦК України в редакції 1963 року, тобто договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Із позову вбачається, що власник квартири позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, оскільки біржовий договір не посвідчено нотаріально. Відповідно ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення договору, громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом, тобто позивач внаслідок купівлі-продажу квартири набув право власності на вказану квартиру. Щодо визначення часток у праві власності, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 355 ЦК України зазначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Приписами ч. 2 ст. 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо розміру часток не було, обставин, які свідчать про необхідність відступу від принципу рівності часток при визначенні їх розміру, судом не встановлено, тобто кожному співвласнику у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру належить 1/2 частина, виходячи із засад рівності часток, суд вважає, що розмір часток у спільній сумісній власності є рівним, тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поведьонкової І.І. від 30.11.2023 року, виданої на ім`я [PERSON] , вбачається, що документ, який посвідчує право власності на спадкову квартиру, було видано з порушенням норм чинного законодавства, а саме посвідчено договір за участю неповнолітнього, а також не визначені долі нерухомого майна, тому [PERSON] було рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання вказаного договору дійсним та визначення розміру часток у праві власності./а.с.11/. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», суд вважає, що є підстави для визнання Договору купівлі-продажу №21435 від 12.09.1997 року, укладеного на Одеській товарній біржі, дійсним. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Оскільки позивач не наполягав на стягненні з відповідача судового збору, суд вважає можливим судові витрати у вигляді судового збору, сплачені позивачем при зверненні до суду, віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved