Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

У квітні 2022 року адвокат Котягін Андрій Сергійович в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк) про стягнення коштів. В обґрунтування позову посилався на неправомірне нарахування відсотків за користування кредитними коштами в період з 2011 р. по 2022 р., оскільки [PERSON] не укладала з Банком кредитного договору та будь-яких договорів про встановлення кредитного ліміту. Окрім того, представник позивача стверджує, що позивач не укладала і договору, яким було б передбачено нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 3,5% на місяць. Також представник позивача зазначає, що Банк неправомірно списував кошти в погашення заборгованості по відсотках. Як на правову підставу для задоволення позовних вимог, представник позивача просить застосувати постанову ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 03.05.2022 року цивільну справу № 466/2066/22 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів передано за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2022 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів - залишено без руху. 22.08.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.09.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін відкрито провадження та призначено судове засідання та роз`яснено відповідачу право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. 05.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення по суті спору, відповідно до змісту яких відповідач не погоджується із позовними вимогами в повному обсязі, вважає вказаний позов безпідставним та необґрунтованим. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників, на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Так, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 21.09.2011 р, згідно якої їй було зокрема, відкрито картковий рахунок та видано до нього кредитні картки «Універсальна» у валюті UAH. Вказана Анкета заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, яка підписана клієнтом Банку, та Умови і Правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті ПриватБанку, є формою Договору про надання банківських послуг у ПриватБанку, який є за своєю правовою природою змішаним договором та підставою для видачі в подальшому кредитної картки. Відповідно до матеріалів справи з дати відкриття карткового рахунку Банком позивачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5.000,00 грн. В подальшому розмір кредитного ліміту змінювався в залежності від потреб позичальника, що урегульовано статтею 1069 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України). Дані щодо виданої картки позивачу підтверджуються випискою по її картковому рахунку станом на 03.04.2023 року. З виписки по рахунку вбачається активне користування позивачем кредитним лімітом, внесення обов`язкових платежів шляхом внесення готівки через термінали самообслуговування Банку тощо. За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом вважається документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Тобто, між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України свідчить про вчинення двостороннього договору та схвалення його сторонами. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад, електронний. Таким чином, можна дійти до цілком логічного та правомірного висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення та обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування рахунку. Зокрема, кредитування позивача Банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України Позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, цим правом Позичальник не скористалася, тобто оцінивши всі фінансові ризики, вона не відмовилася від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах Банку. Позивач не надала ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що він, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні нею умов договору. Більш того, відповідно до матеріалів справи, встановлено, що усі платежі в рахунок погашення заборгованості за договором здійснені позивачем самостійно, Банком не проводились списання коштів з інших рахунків позивача в погашення заборгованості в односторонньому порядку. Таким чином, добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі Анкети-заяви, позивач схвалила цей правочин, чим породила для себе права і обов`язки встановлені ним. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року по справі № 753/10779/16-ц: «....Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину». За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати отримані Банком від позивача грошові кошти як безпідставно набуті, оскільки добровільно сплативши кошти по кредиту, позивач схвалила правочин та його умови, чим породив для себе права і обов`язки, встановлені ним. Як вбачається з виписки по рахунку позивача всі платежі здійснені нею самостійно із наступним призначенням платежу: «поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування». При цьому, нарахування відсотків відображено за кредитом рахунку із призначенням операції «списання відсотків за використання кредитного ліміту, % ставка та сума нарахованих відсотків». Тобто, позивачем до матеріалів справи долучено виписку по окремим витратним операціям, яка свідчить про розмір та періоди нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, а не списання Банком коштів з будь-яких рахунків позивача. Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі № 3-11г№15, від 25 березня 2015 р. у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013 р. № 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р. у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 2 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі N910/10308/15. Так, за обставинами справи випливає, що незважаючи на відсутність в Анкеті заяві відомостей про усі умови кредитування (розмір процентної ставки, комісії, неустойки, строки і порядок погашення кредиту), позивач впродовж тривалого періоду часу користувалася кредитними коштами, погодилася на збільшення розміру встановленого їй кредитного ліміту та частково виконує умови договору щодо погашення кредитної заборгованості, в тому числі і відсотків за користування кредитними коштами. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з чч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, відсутні. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed