Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

В провадження Київського районного суду м.Харкова надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Харківської міської ради, в якій позивач просить визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном 2 місяці. В обгрунтування позову зазначає, що [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після сметрі бабусі, [PERSON] , яка померла [INFO] , після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач в січні 2024 року звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте отримала письмову відмову оскільки пропустила строк для прийняття спадщини. Про існування заповіту складеного 01.07.2014 року бабусею [PERSON] , який зареєстровано у реєстрі за № 675 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. позивачу було не відомо. [INFO] [PERSON] померла, про що 24.03.2015 року складено актовий запис №4924, свідоцтво Серія [NUMBER] . Право на спадщину за заповітом у позивача виникло 23 березня 2015 року і саме з цього часу спадкоємець, що проживає окремо від спадкодавця мав би протягом шести місяців прийняти спадщину, подавши відповідну заяву нотаріусу. Однак право на спадкування до 22.01.2024 року [PERSON] не реалізувала, оскількияк зазначає у позовній заяві не знала про існування заповіту. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою від 22.01.2024 року №6/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та на день смерті проживала в [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що спадкоємець [PERSON] не надала документів підтверджуючих факт прийняття спадщини шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Позивач зазначає, що пропуск строку для прийняття спадщини внаслідок необізнаності позивача про існування заповіту викликав необхідність для звернення до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 23.02.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 23.04.2024 позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової кореспонденції засобами поштового зв`язку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні повідомлення про вручення поштового відправлення 25.04.2024 року. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано, про причини неявки не повідомлено. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу та третім особам копію позовної заяви з додатками. З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 08.03.2023,. Відповідачу було визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву, третім особам для подання до суду письмових пояснень. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 23.02.2023 було витребувано докази копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також відомості про зареєстрованих осіб станом на день смерті за адресою [ADDRESS] . Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує їх самостійно цікавитися перебігом розгляду судом заявленого позову. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть [INFO] [PERSON] померла, про що 24.03.2015 року складено актовий запис №4924, свідоцтво Серія [NUMBER] . Згідно з заповітом від 01.07.2014 року посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., [PERSON] [INFO] , на випадок смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно заповідала на користь [PERSON] . Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою від 22.01.2024 року №6/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та на день смерті проживала в [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що спадкоємець [PERSON] не надала документів підтверджуючих факт прийняття спадщини шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідно до постанови від 22.01.2024 року №6/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва та значено, що у поданій нотаріусу заяві, [PERSON] , повідомила, що спадщину вона прийняла оскільки постійно проживала з померлою бабою за однією адресою, а саме: [ADDRESS] (сто п`ятдесят один), при цьому, для вчинення значеної нотаріальної дії [PERSON] надала нотаріусу наступні документи: свідоцтво про смерть гр. [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 24 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції; Свідоцтво про народження гр. [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 06 травня 1981 року Палацом новонароджених міста Харкова; Свідоцтво про народження гр. [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 29 листопада 1955 року Краснозаводським районним бюро РАЦС м. Харкова; заповіт, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 02.11.2009 року, за реєстровим № 2026; заповіт, свідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 01.07.2014 року. З мотивувальної частини постанови нотаріуса про відмовуу у видачі свідоцтва про право на спадщину вбачається, що підставою такої відмови є ненадання [PERSON] доказів спільного проживання ( реєстраці) спадкоємця та спадкодавця за однією адресою на момент відкриттся спадщини. Позивачем протягом розгляду справи також не було подано до суду доказів на підтвердження спільного проживання на момент відкриття спадщини. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання поважними причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та визначення додаткового строку на прийняття спадщини - 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини . Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України. Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. Разом із тим, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивач зазначає, що не знала про наявність заповіту на її ім`я, однак у позовній заяві не зазначено та не підтверджено належними доказами обставини, за яких позивач дізналась, коли та від кого, про наявність заповіту після смерті бабусі з березня 2015 року, тобто більше 8 років, доказів про це суду не надано. Доказів на підтвердження того, що позивач протягом часу з 15.03.2015 року по 21.02.2024 року позивач мала інші поважні причини та з цих причин не могла подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини також до суду не надано. Судом не можуть вважатись поважною причиною пропуску строку на подання відповідної заяви лише посилання на необізнаність наявності заповіту без доведення даних обставин. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як необґрунтовані та недоведені. Відповідно до ч. 3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Таким чином, враховуючи, що протягом судового розгляду позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності поважних причин у позивача та об`єктивні перешкоди на подання заяви про прийняття спадщини протягом 9 років після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з чим даний позов задоволенню не підлягає. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed