Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

23.02.2023 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що за час її спільного проживання із [PERSON] у них [INFO] народилася спільна дитина син [PERSON] . На підставі рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2011 року із відповідача на її користь стягувалися аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , проте у зв`язку із досягненням останнім повноліття стягнення таких припинено. 01.09.2022 року їх сина було зараховано на перший курс денної форми навчання за державним замовленням у Національну академію внутрішніх справ за спеціальністю «правоохоронна діяльність», із терміном навчання до 04.07.2025 року. Для забезпечення навчального процесу [PERSON] , [INFO] нею було витрачено близько 50000 грн., які були спрямовані на формений одяг, взуття, ноутбук та інші технічні засоби, у тому числі й 9500 грн. на проживання під час вступу до навчального закладу. На даний час її заробіток позбавляє її можливості одноосібно забезпечувати сина усім необхідним. Просить суд стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму, щомісячно на час навчання останнього, але не більше як до досягнення ним 23-річного віку. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.02.2024 року вищевказаний позов (цивільна справа № 161/2976/23) був прийнятий до провадження судді Рудської С.М., розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 125). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.03.2024 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, залучено повнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 152). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.03.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про визнання явки позивачки [PERSON] обов`язковою (а.с. 154-155). 10.04.2024 року представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що після припинення між [PERSON] та відповідачем [PERSON] подружніх відносин, у відповідача виникли сумніви щодо його батьківства відносно [PERSON] , [INFO] . Такі сумніви були породжені самою позивачкою, яка повідомляла про факти подружньої зради та уникала проведення аналізу методом ДНК. З огляду на наведене, у задоволенні позову просила відмовити (а.с. 168-170). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити . Також представник позивача пояснив, що йому не відомо чи отримує [PERSON] стипендію, чи забезпечує його навчальний заклад житлом, харчуванням та речовим майном. З чого складаються витрати [PERSON] , пов`язані з навчанням, представник позивача пояснити не зміг. Додатково представник позивача суду пояснив, що відповідач працевлаштований, а тому має можливість сплачувати аліментів на утримання повнолітнього сина, у зв`язку з його навчанням. Представник відповідача в судовому засіданні посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, заперечувала щодо задоволення позову повністю. Крім того, представник відповідача суду пояснила, що повнолітній [PERSON] , [INFO] , є курсантом денної форми навчання за державним замовленням Національної академії внутрішніх справ, у зв`язку з чим перебуває на повному державному забезпеченні. Останній істотно обмежений у проведенні часу поза межами навчального закладу, а тому потреба в його особливому утриманні відсутня. Відповідач [PERSON] працездатний, на обліку в лікарів не перебуває. Також відповідач має на утриманні дитину від іншого шлюбу, на утримання якої добровільно сплачує аліменти. У задоволенні позову просить відмовити. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви, клопотання чи письмові пояснення щодо предмету спору від нього не надходили. Суд вважає, що неявка в судове засідання третьої особи [PERSON] не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. З огляду на вищевказану позицію Європейського суду з прав людини та різноманітність аргументів, наведених сторонами, у даному судовому рішенні надається правова оцінка виключно правовідносинам, які регламентовані Главою 16 Розділу ІІІ СК України. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] . Його батьками в актовому записі про народження вказані: батьком відповідач у справі [PERSON] ; матір`ю позивач у справі [PERSON] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 3). Належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які спростовували батьківство [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , стороною відповідача в ході розгляду справи не надано. Як вбачається із довідки № 46/02-399, виданої 22.08.2022 року Національною академією внутрішніх справ МВС України, спільний син сторін [PERSON] з 01.09.2022 року навчається на першому курсі денної форми навчання вказаного навчального закладу. Термін закінчення навчального закладу 04.07.2025 року (а.с. 5). Також, в ході розгляду справи судом достовірно встановлено, що навчання [PERSON] у Національній академії внутрішніх справ МВС України здійснюється за державним замовленням. Про дану обставину сторона позивача також повідомляє у своєму позові. У даній справі позивачка [PERSON] порушує питання про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання їх спільного повнолітнього сина на час навчання останнього, але не більше як до досягнення ним 23-річного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Статтею 200 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на утримання повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Вимогами ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку/сина, які навчаються, виникає за сукупності таких фактів: досягнення дочкою/сином 18 років, але менше 23 років; навчання; потребують у зв`язку із цим матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надавати таку матеріальну допомогу. Із відповіді відділу юридичного забезпечення Національної академії внутрішніх справ МВС України «про результати розгляду звернення» № 46/10/М-2104 від 28.03.2024 року, наданої на заяву представника відповідача [PERSON] вбачається, що курсанти академії (за державним замовленням) перебувають на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням, медичним забезпеченням та житлом із наданням комунальних послуг (а.с. 181-183). Тобто, навчання [PERSON] на денній формі навчання вказаного учбового закладу, передбачає повне речове, продовольче та фінансове забезпечення курсанта за рахунок державного бюджету МВС України, а відтак доводи позивача щодо потреби повнолітнього [PERSON] у матеріальній допомозі на період навчання є недостатніми та непереконливими в контексті положень ст. 199 СК України. Стороною позивача не надано жодних доказів, які б вказували на постійну необхідність залучення додаткових коштів на утримання [PERSON] , а також того, що останній не отримує грошове утримання (стипендію) у зв`язку з навчанням, яке передбачене законодавством. Відтак, судом не встановлено потреби [PERSON] у матеріальній допомозі з боку відповідача. Крім того, суд враховує наявність у відповідача неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , народженого у шлюбі з [PERSON] , якого він зобов`язаний утримувати, чий матеріальний стан, у порівнянні з повнолітньою дитиною, є більш залежним від відповідача (а.с. 186). На переконання суду, стороною позивача не доведена матеріальна спроможність відповідача сплачувати аліменти,а також об`єктивна необхідність стягнення таких на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання в повному обсязі. Враховуючи положення ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по справі компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed