Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

06 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 січня 2021 року між ним та [PERSON] було укладено договір Позики, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Сімаковою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №14. Відповідно до п.1 Договору Позивач передав у борг грошові кошти у сумі 169\~800,00 грн, що еквівалентно 6 000 дол. США за курсом на день посвідчення договору (1 дол. США дорівнює 28,20 грн), а Відповідач зобов`язався повернути [PERSON] таку ж саму суму грошових коштів не пізніше 20.05.2021 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується підписом Відповідача, який він поставив під час укладення Договору. Станом на 14.07.2021 року Відповідач грошові кошти у строк, визначений Договором, не повернув, чим порушив умови Договору та чинного законодавства. 18.06.2021 року Відповідачу було надіслано вимогу щодо мирного врегулювання спору, однак надісланий лист не був вручений, оскільки Відповідач свідомо ухиляється від одержання листа з вимогою від Позивача. Відповідно до п.2.6 Договору Позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Зазначає, що інфляційне збільшення суми боргу становить 5 098, 74 грн, 3% річних 1\~186, 27 грн пеня 721\~650, 00 грн. Зазначає, що з урахуванням штрафних санкцій, сума боргу складає 893\~146, 01 грн. На підставі викладеного, просив суд: Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 169\~800,00 грн, що еквівалентно 6000 дол. США за курсом на день посвідчення договору (1 дол. США дорівнює 28,20 грн). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню у розмірі 721\~650,00 грн, 3% річних у розмірі 1\~186,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 509,74 грн та судовий збір у розмірі 8 931,46 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.10.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача адвокат Гаврилюк М.В. подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Проти заочного рішення не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явився, на адресу суду відзиву на позовну заяву не подавав. Судом вживалися заходи щодо належного повідомлення Відповідача , зокрема шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Судової влади України . У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8\~ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог\~ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Так, судом встановлено, що 13 січня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Сімаковою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №14. Відповідно до п.1 вказаного договору позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у сумі 169 800,00 грн, що є еквівалентом 6 000 дол. США за курсом на день посвідчення договору (1 дол. США дорівнює 28,20 грн), а позичальник зобов`язався повернути [PERSON] таку ж саму суму грошових коштів не пізніше 20.05.2021 року. Передачу грошових коштів було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.2.2. Договору в встановлено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 20 травня 2021 року. Відповідно до п.2.6. Договору при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики, тобто у строк, визначений цим Договором, Позичальник сплачує пеню у розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу. Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошей в сумі 169\~800,00 грн. що еквівалентно 6 00,00 доларів США. Станом на час ухвалення рішення суду не надано доказів щодо виконання/часткового виконання [PERSON] умов договору позики та повернення грошових коштів. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачу згідно з договором позики від 13 січня 2021 року судом не встановлено. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь борг у розмірі 169 800,00 грн, що еквівалентно 6\~000 доларів США. Стосовно позовних вимог про стягнення пені в розмірі 5 % від суми боргу за кожен день прострочення, суд зазначає наступне. Відповідно до п.2.6 Договору при не поверненні чи не своєчасному поверненні суми позики, Позичальник сплачує пеню у розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Позивачем наданий розрахунок пені за період з 20.05.2021 року до 12. 08.2021року. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Водночас, відповідача звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики і за період з 20.05.2021 року до 12.08.2021року. Так, згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин. Постановою від 25.04.2023 року № 383 карантин продовжено до 30.06.2023 року. Законом України від 16.06.2020 року № 691-IX «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України» щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо не нарахування штрафних санкцій під час дії карантину. Отже, в період з 20.05.2021 року до 12.08.2021року відповідача звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 756/7895/21, де зазначено про те, що, незважаючи на приписи чинного законодавства, які обмежують період нарахування штрафних санкцій, в тому числі і пені, що підлягає стягненню із позичальника у зв`язку із порушенням ним боргового зобов`язання (за умови встановлення судом існування такого зобов`язання) в період карантину, в задоволенні позовних вимог про стягнення пені потрібно відмовити, оскільки період нарахування пені за прострочення грошового зобов`язання з 11.10.2021 року (в межах позовної давності) збігається із періодом карантину, запровадженого на території України. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення пені задоволенню не підлягають. Щодо стягнення інфляційних витрат суд зазначає наступне. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, норма\~ЦК України\~щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, у постанові ВП ВС від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат не підлягають задоволенню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом долара США. Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних, суд зазначає таке. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, який є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України), а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Будучи пов`язаними саме взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання або змінювати його умови. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно зі ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Здійснивши перевірку розрахунку, в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума 3% річних на суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 625 ЦК України за період 20.05.2021 року по 12.08.2021 року становить 1\~186,27 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 696,98 грн. Відповідно до ст.ст. 203, 549, 551, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial