Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

08.02.2024 року Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія» Юнівес» (далі по тексту - позивач) звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування (а.с.1-5). Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 73 844,90; інфляційні витрати в розмірі 24 987,48 грн.; річних від суми заборгованості 4 891,34 грн., а всього 103 723,69 грн. та судові витрати. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі № 495/1110/24 за позовом ПАТ «СК» Юнівес» до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування. Справу призначено до судового розгляду (а.с.25-26). 09.04.2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Іванова Д.О. надійшов відзив на позовну заяву ПАТ «СК» Юнівес», відповідно до якого він просить задовольнити позовні вимоги про стягнення суми страхового відшкодування частково, а саме стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «СК» Юнівес» в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 73 844, 90 грн та розстрочити стягнення заборгованості 73 844, 90 грн строком на 1 (один) рік. В частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «СК» Юнівес» інфляційних та річних витрат, судових витрат відмовити у зв`язку з не врегулюванням належним чином спору в досудовому порядку (а.с.48-53). Представник позивача - ПАТ «СК» Юнівес», в судове засідання не з`явився, але у поданій до суду позовній заяві просив розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без участі представника позивача (а.с.5). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але його представник - адвокат Іванов Д.О. подав до суду заяву, згідно із якої просив розглядати справу за відсутності сторони відповідача з урахуванням обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 28.12.2017 року о 12:40 годині, [PERSON] , керуючи транспортним засобом DAF XF 105.410 д.н.з. [NUMBER] , з напівпричепом, д.н.з. [NUMBER] , перед виїздом не перевірив технічний стан автомобіля, не впевнився в зчеплені коліс, в результаті чого під час руху відірвалось колесо із задньої осі правого боку, під час падіння колесо по інерції зіткнулося з автомобілем NISSAN MICRA, д.н.з. [NUMBER] . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим відповідач порушив вимоги п.1.5, 2.3 б ПДР, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. Постановою Іванівського районного суду Одеської області відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На момент ДТП транспортний засіб DAF XF 105.410 д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача був застрахований в ПАТ «СК» Юнівес» на підставі полісу № АМ/2091464 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2021 року ПАТ «СК «Юнівес» складено страховий акт № ГО10853/ОД.1 від 02.11.2021 року та здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 73 844,90, що підтверджується платіжною інструкцією № 44166 від 04.11.2021 року . За твердженням позивача, у нього на підставі підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону виникло право регресної вимоги до вдповідача, як до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду внаслідок невідповідності технічного стану забезпеченого транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху, в розмірі виплаченого страхового відшкодування в сумі 73 844,90 грн. Також позивач зазначив, що прострочення зобов`язання відповідачем почалось з 24.11.2021 року, у зв`язку з чим він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні витрати за період з 24.11.2021 року по 07.02.2024 року становлять 24981,45 згідно, а 3% річних становлять 4891,34 грн., згідно із відповідними розрахунками. 16.11.2021 ПАТ «СК «Юнівес» направлено на адресу Відповідача претензію №ГО-10853/ОД вих. № 21/11/12-08 від 12.11.2021 року про відшкодування завданих збитк з розмірі 73 844,90 грн. в досудовому порядку в семиденний строк, яка залишеїна відповідачем без відповіді та без задоволення. Дані обставини і стали підставою для звернення ПАТ «СК «Юнівес» до суду з відповідною позовною заявою про стягнення суми страхового відшкодування. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб. Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об`єктивною категорією, не пов`язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності. Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб`єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об`єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі. Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Відповідно до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Під правом регресу розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають. За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Право звернення з регресною вимогою виникає у кредитора з моменту здійснення ним виплат потерпілому, з цього ж моменту обчислюється строк для пред`явлення регресного позову. Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як встановлено матеріалами справи, 28.12.2017 року о 12:40 годині, [PERSON] , керуючи транспортним засобом DAF XF 105.410 д.н.з. [NUMBER] , з напівпричепом, д.н.з. [NUMBER] , перед виїздом не перевірив технічний стан автомобіля, не впевнився в зчеплені коліс, в результаті чого під час руху відірвалось колесо із задньої осі правого боку, під час падіння колесо по інерції зіткнулося з автомобілем NISSAN MICRA, д.н.з. [NUMBER] . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим відповідач порушив вимоги п.1.5, 2.3 б ПДР, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП. Постановою Іванівського районного суду Одеської області відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На момент ДТП транспортний засіб DAF XF 105.410 д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача був застрахований в ПАТ «СК» Юнівес» на підставі полісу № АМ/2091464 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2021 року ПАТ «СК «Юнівес» складено страховий акт № ГО10853/ОД.1 від 02.11.2021 року та здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 73 844,90, що підтверджується платіжною інструкцією № 44166 від 04.11.2021 року . Оскільки [PERSON] є винним у скоєні зазначеного вище ДТП, то саме він, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166, ч.ч. 1, 2 ст.1187, ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України, повинен був відшкодовувати заподіяну матеріальну шкоду. Таким чином, на даний час ПАТ «СК «Юнівес» відповідно до ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, має право на регресне відшкодування з [PERSON] понесених витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування, що і не заперечується самим відповідачем, який визнав свою провинну та частково погодився на відшкодування завданих збитків. В свою чергу, відповідач не погодився з позовними вимогами щодо стягнення з нього інфляційних, річних витрат та судових витрат, у зв`язку з тим, що він не отримував претензії щодо відшкодування завданих збитків, з ним не було врегульовано належним чином спір в досудовому порядку як це передбачено ст. 16 ЦПК України. Між тим, вказані вище обставини спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме фіскальний чек про поштове відправлення від 16.11.2021 року (а.с.18), що свідчить про направлення ПАТ «СК «Юнівес» на адресу відповідача претензії про відшкодування завданих збитків у розмірі 73 844,90 грн. Положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, яки нший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, а також з огляду на те, що відповідач частково позов визнав, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ПАТ «СК» Юнівес» до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Між тим, відповідач у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем (отримує невелику заробітну плату, на утриманні має: неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] (інвалида дитинства), яка потребує медичної допомоги та догляду, малолітню дитину [PERSON] [INFO] ) просить грошові кошти розстрочити виплату, строком на 1 (один) рік. Відповідно до ч.1 ст.267 Цивільного процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Крім того, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, які б свідчили про можливість надання відповідачу відстрочки або розстрочки виконання судового рішення. Враховуючи часткове визнання відповідачем позову, його матеріальний стан та наміри і зобов`язання щодо погашення заборгованості, суд вважає за можливе надати йому розстрочку виконання рішення суду строком на 1 (один) рік. Оскільки загальна сума відшкодування збитків становить 103 723,69 грн., відповідач - [PERSON] зазначив, що може сплатити вказану суму частинами на протязі одного року, тому суд вважає за необхідне здійснити розстрочення виконання рішення суду та стягувати з відповідачки щомісяця, протягом одного року, по 8 643,64 грн., для виконання рішення суду у повному обсязі.

Outcome: approved