Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. В позові зазначив, що він є батьком [PERSON] , [INFO] . З матір`ю дитини [PERSON] шлюб не укладався. Після народження дитина проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, самоусунулась від виховання доньки, проживає окремо від дитини. Дитині краще буде проживати разом із ним, оскільки він забезпечений житлом, працює, має постійний дохід, тому матеріально забезпечує дитину. Відповідно до акту обстеження умов проживання №63 від 19.05.2023 його донька має всі умови для проживання та всебічного розвитку. Будь-які обставини, які б свідчили про те, що визначення місця проживання [PERSON] разом із ним може зашкодити інтересам малолітньої дитини, відсутні. Вважає, що дитині буде краще проживати разом із ним, це буде відповідати інтересам дитини, тому просив визначити місце проживання дитини з ним. Крім того, зазначив, що відповідач [PERSON] добровільно допомоги на утримання доньки [PERSON] не надає, ухиляється від її матеріального забезпечення. Тому просив стягнути з відповідача на його користь на утримання дитини [PERSON] аліменти в розмірі частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Позивач вказав, що належним чином здійснює догляд за дитиною, яка проживає в його сім?ї з моменту народження. Відповідач залишила їх місце проживання, коли дитині було близько року. З цього часу не дзвонила, не приходила до дитини. Вказав, що проживає із дитиною та своєю матір?ю в двокімнатній квартирі. Зазначив, що хоче визначити місце проживання дитини з ним, задля усунення будь-яких непорозумінь із відповідачем з цього питання. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Вказала, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Представник відповідача, якого підтримала відповідач, зазначила, що спору в частині визначення місця проживання дитини немає, а позивач фактично звернувся з позовом на майбутнє. Щодо вимог про стягнення аліментів, то визнають позов частково, а саме - в частині стягнення аліментів в розмірі 1/8 доходу відповідача. При цьому посилаються на те, що відповідач не працює, оскільки здійснює догляд за новонародженою дитиною. Відтак, оскільки відповідач інших доходів немає, на даний час вона не зможе виплачувати аліменти в тому розмірі, який просить стягнути позивач. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Ладижинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримує. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З довідки про доходи №1 виданої 03.10.2023 вбачається, що [PERSON] працює в ТОВ «КЕБ» електромонтажником силових мереж та електроустаткування з 17.07.2022 та отримує заробітну плату. З копії Витягу з Реєстру територіальної громади вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З копії повідомлення №23-17-1021 від 21.11.2023 наданого начальником відділу ведення реєстру Ладижинської територіальної громади Збрицької-Браславець В. вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 11.12.2023 вбачається, що орган опіки та піклування виніс висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] .. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що 29.06.2021 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] .. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] . Батьками [PERSON] записано [PERSON] та [PERSON] .. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При вирішенні позовних вимог, судом враховується, вік малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка біля 4 років проживає з батьком, можливість батька дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку доньки, оскільки він працевлаштований, матеріально забезпечений для утримання дитини. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком може зашкодити інтересам малолітньої дитини, в ході розгляду справи не здобуто. З огляду на викладене, зважаючи на вік дитини, тривалий час проживання з батьком, те, що батько виявляє достатню увагу до виховання та утримання дитини, турбується про доньку, позицію органу опіки та піклування, матері дитини, яка в цій частині позов визнає, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визначення місця проживання дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави визначити місце проживання дитини разом з батьком [PERSON] .. Відтак, судом встановлено, що в найкращих інтересах малолітньої дитини, є визначення місця проживання з батьком, оскільки судом враховано ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, проживання дитини на даний час із батьком, який створив належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, піклується про її виховання, виявляє до дитини увагу та турботу. При цьому, визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Доводи представника відповідача про відсутність між сторонами спору з приводу місця проживання дитини в даній справі не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять засвідченої сторонами домовленості, якою би було врегульовано питання визначення місця проживання дитини, крім того, відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем також не є підставою стверджувати про відсутність предмета спору. При цьому суд враховує і тривалість розгляду справи та позицію відповідача під час підготовчого засідання та судового розгляду, яка не свідчила про однозначне та беззаперечне визнання позову. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що «надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі». Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом ст. 181 СК України аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положення ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, які має сплачувати матір дитини, суд враховує таке. Положеннями ч. 1 ст. 18, ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує наявні дані про стан здоров`я та матеріальне становище дитини, матеріальне становище [PERSON] та наявні відомості про стан її здоров?я, наявність на її утриманні новонародженої дитини. Тому суд вважає, що відповідач зобов`язана утримувати власну дитину і спроможна сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/5 частини всіх видів її заробітку (доходу), відтак, позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. Вказаний розмір буде відповідати справедливому балансу щодо захисту прав малолітньої дитини [PERSON] та необхідністю матеріального утримання відповідачем її новонародженої дитини у розмірі, що буде забезпечувати прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, та буде відповідати основним соціальним гарантіям, закріпленим Конституцією України та законами України. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які зазаконом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК достатніми єдокази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є молодою, здоровою, працездатною та спроможною належним чином виконувати свій батьківський обов`язок забезпечувати свою малолітню дитину [PERSON] .. Відповідач не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що стан її здоров?я чи матеріальне становище не дадуть змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. При цьому судом було враховано, що вона також має на утриманні новонароджену дитину. Тимчасова непрацездатність у зв?язку з народженням дитини, не є однозначною підставою для зменшення розміру аліментів, стягнення яких визначається судом на тривалий період. Крім того, відповідач перебуває в шлюбі, і батько її новонародженої дитини також має брати участь в їх утриманні. При цьому суд звертає увагу і на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій. Враховуючи те, що судом визначено, що дитина сторін на даний час проживатиме разом із батьком, що відповідач не заперечує щодо стягнення аліментів, тому слід задовольнити позовну вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на користь позивача на утримання доньки до її повноліття. Враховуючи, що позивач просить стягувати аліменти з дати набрання рішенням законної сили, суд не може вийти за межі позовних вимог, тому в цій частині вимог позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] не сплачено судовий збір за вимогу про стягнення аліментів, оскільки позивач звільнений від його сплати. Таким чином, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн 60 коп. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial