Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно сина [PERSON] , [INFO] , встановлення над малолітнім [PERSON] , [INFO] опіки та призначення її його опікуном, стягнення із [PERSON] , [INFO] аліментів на її користь на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування вимог зазначає, що у незареєстрованому шлюбі [PERSON] що являється їй рідною сестрою, із [PERSON] народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Мати дитини [PERSON] [INFO] померла, батько дитини самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо дитини. Вона [PERSON] замінила матір дитині, дбає про його благополуччя, забезпечує усім необхідним для його розвитку. Стверджує, що дитина проживає із нею, вона піклується про стан здоров`я дитини, бере участь у вихованні дитини, так як батько самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина, допомоги у вихованні та забезпеченні дитини не надає. З огляду на зазначене просить позовні вимоги задовольнити. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи без його участі. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, не забезпечив явку повноважного представника, однак на адресу суду направлено висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина та подання щодо погодження призначення [PERSON] опікуном [PERSON] , [INFO] . Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. [PERSON] проживала у незареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від спільного проживання у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] , про що 21 червня 2017року, видано свідоцтво про народження [NUMBER] . Згідно довідки за №61313/19-536-444, виданої 29 червня 2017 року Посольством України з Чеській Республіці, дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України. Мати дитини - [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 22.02.2023 р. Батьком дитини - [PERSON] , подано заяви від 01 березня 2023 року та 22.05.2023 року про те, що він участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] не приймає, матеріальної підтримки не надає, надає згоду на відмову від батьківських прав, не заперечив щодо опіки над його сином родичів його покійної дружини, а саме сестри [PERSON] . [PERSON] та мати дитини, яка померла, [PERSON] є рідними сестрами, про що свідчать свідоцтва про народження, відповідно, серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Дитина [PERSON] , [INFO] проживає в сім`ї [PERSON] , вона піклується про нього, забезпечує усім необхідним для його розвитку дбає про його здоров`я, займається вихованням дитини. Як вбачається із свідоцтва про таїнство хрещення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] є хрещеною мамою дитини. Також позивач стверджує, що батько дитини [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина, допомоги у вихованні та забезпеченні дитини не надає. Вирішуючи спір видається необхідним зазначити наступне. Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) \~ \~ \~ \~не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) \~ \~ \~ \~ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) \~ \~ \~ \~жорстоко поводяться з дитиною; 4) \~ \~ \~ \~є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) \~ \~ \~ \~вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) \~ \~ \~ \~засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням ВК ТМР № 1269 від 18.10.2023 року, визнано за доцільне позбавити [PERSON] стосовно дитини [PERSON] [INFO] . Встановлено, що 22.05.2023 року батьком дитини, [PERSON] надано нотаріально посвідчену заяву-згоду про добровільну відмову батьківських прав стосовно дитини [PERSON] [INFO] . У матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що відповідач [PERSON] у порушення вимог статті 150 СК України свідомо самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків по вихованню дитини, що виражається в його бездіяльності та свідомому нехтуванні батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Враховуючи наведене, позбавлення батьківських прав є не крайнім, а лише тимчасовим заходом впливу на поведінку недобросовісних батьків, оскільки ст. 169 СК України передбачає не лише порядок поновлення батьківських прав, а й включає можливості побачення з дитиною того з батьків, хто позбавлений батьківських прав. Отже, в даній справі позбавлення відповідача батьківських прав буде здійснено згідно із законом (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав. Оскільки, дитина [PERSON] , [INFO] , є малолітнім, проживає в сім`ї [PERSON] , яка замінила йому матір, у разі позбавлення батьківських прав, дитина буде позбавлена батьківського піклування, тому доцільно вирішити питання щодо призначення опікуна дитині [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст. 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Згідно вимог ст. 58 Цивільного кодексу України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Частиною 3 ст. 60 Цивільного кодексу України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника (ст. 62 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст.243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно Подання органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про погодження кандидатури опікуна [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає, що призначення [PERSON] опікуном [PERSON] , [INFO] , є доцільним та відповідає законним інтересам дитини. У результаті обстеження умов проживання встановлено, що [PERSON] проживає у садибному (індивідуальному) житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] разом із малолітнім [PERSON] , [INFO] , який залишився без батьківського піклування. Загальна площа житла - 70,5 кв.м., житлова площа - 29,3кв.м. У будинку 2 вмебльовані кімнати, прибрано, є всі необхідні предмети побуту та речі для повсякденного вжитку. Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. Дитина має окрему кімнату з відповідними меблями необхідними для навчання та відпочинку. Малолітній [PERSON] забезпечений усім необхідним для проживання та повноцінного розвитку. Згідно з медичними довідками із комунального некомерційного підприємства «Тернопільський обласний медичний центр соціально-небезпечних захворювань» Тернопільської обласної ради від 20.07.2023 року та комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради від 20.07.2023 року №527, [PERSON] на диспансерному обліку з приводу розладів психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю та інших психоактивних речовин не перебуває, за меддопомогою не зверталась, на час огляду, наркологічних захворювань і ознак психічного захворювання не виявлено. [PERSON] матеріально забезпечена, не притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, батьківських прав не позбавлялась, є дієздатною особою. [PERSON] з 22.01.2024 року перебуває на обліку служби у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, як потенційний опікун, про що внесені відповідні відомості до журналу обліку потенційних опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів. Із правами, обов`язками опікуна та правовими наслідками встановлення опіки, [PERSON] ознайомлена. З огляду на викладене слід встановити над малолітнім [PERSON] , [INFO] опіку та призначити [PERSON] його опікуном. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від встановленого ст.180 Сімейного кодексу України обов`язку щодо належного утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , достатнього для гармонійного розвитку. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, необхідність забезпечення прав малолітньої дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, суд приходить до переконання, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. За вимогами ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved