Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 9 287,11 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 1729,08 грн; заборгованості за процентами 2880,00 грн; заборгованість за процентами на прострочену позику 3000,00 грн, заборгованість за 3% річних 541,96 грн; заборгованість за інфляційними витратами 1136,07 грн; та суму сплаченого судового збору в розмірі 2481,00 грн, а також судові витрати професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування вимог вказано, що 10.12.2019 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №8242213 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику кредит (грошові кошти) в розмірі 6000,00 грн на 30 днів із відповідною базовою ставкою 1,6% в день та розміром акційних процентів 0,80% в день. Також сторонами визначено, що розмір процентів на прострочену позику складають 2,70% в день. Кредитодавець на виконання умов договору передав позичальнику 6000,00 грн на платіжну картку позичальника. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 29.05.2020 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 11880,00 грн, яка складається з: заборгованості за основним боргом - 6000,00 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими базовими процентами - 2880,00 грн, процентами на прострочену позику - 3000,00 грн. 03.04.2017 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» то ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №3042017. Пунктом 4.1 договору факторингу визначено, що право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги у формі, наведеної в додатку №3 до цього договору. 29.05.2020 між сторонами за договором факторингу було підписано реєстр прав вимоги №101, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» перейшло право вимоги за укладеним з відповідачем кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за договором позики станом на дату підписання реєстру №101 про відступлення прав вимоги від 29.05.2020 заборгованість по кредиту становила 11880,00 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом - 6000,00 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими базовими процентами - 2880,00 грн, процентами на прострочену позику - 3000,00 грн. Позичальником на користь нового кредитора (позивача) було сплачено заборгованість по тілу кредиту та несплаченим відсоткам на загальну суму 7 609,08 грн. Пославшись на статтю 625 ЦК України, позивач розрахував також заборгованість за 3% річних за користування кредитом в розмірі 541,96 грн та інфляційними втратами в розмірі 1136,07 грн за весь час прострочення виконання зобов`язання до 23.02.2022. Ухвалою суду від 19.01.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 06.02.2024 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача [PERSON] вказує, що вимоги позову вважає необґрунтованими та безпідставними. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що позивачем до позовної заяви не долучено первинних бухгалтерських документів, які підтверджують надання кредитних коштів відповідачу. Також вказує, що розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом встановлення факту існування заборгованості та її розміру, оскільки не є первинним бухгалтерським документом, оформленим відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Також, розрахунок заборгованості, що наданий позивачем, містить очевидні помилки та безпідставні нарахування. Поданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом. Заборгованість за кредитними договорами, якби вона існувала, не могла перевищувати 4 806,06 грн. У відзиві відповідач посилається на те, що позивач стягує і нараховані відсотки за користування кредитом та 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Однак, з розрахунку заборгованості вбачається, що ним стягуються відсотки за користування кредитом після закінчення строку кредитування, що суперечить закону та сталій судовій практиці. Крім того, поданий позивачем розрахунок заборгованості 3% річних та інфляційних втрат є невірним, оскільки розраховується виходячи з невірної бази заборгованості, обтяженої нарахованими відсотками. Позивачем не надано жодного доказу того, що договір факторингу від 03.04.2017 №03042017 продовжувався після 31.12.2018. Копія витягу з реєстру прав вимог №91 від 23.01.2020 до договору факторингу від 03.04.2017 №03042017 складена виключно самим позивачем та не містить жодного підпису представника первісного кредитора, а отже не може бути належним доказом того, що позивач набув права вимоги за договором позики, який був укладений 22.08.2019, тобто, більше ніж через два роки після укладення договору факторингу. У задоволенні позову відповідач просить відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу. Разом з відзивом представник відповідача [PERSON] подав клопотання про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін. Інших заяв по суті справ до суду не надійшло. Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою суду від 10.04.2024 у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.12.2019 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] був укладений договір позики №8242213. Відповідно до п. 2 договору відповідач отримала грошові кошти (позику) в сумі 6 000,00 грн та зобов`язалась повернути їх у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. Сторони визначили, що строк позики складає 30 днів із базовою процентною ставкою 1,6% в день та розміром акційних процентів 0,80% в день. Відповідно до умов п. 2 договору розмір процентів на прострочену позику складають 2,70% в день. Згідно з п. 5 договору визначено, що цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі (а.с. 7). Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що [PERSON] , з якою укладено договір позики №8242213 від 10.12.2019 ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікована): одноразовим ідентифікатором, відправленим 10.12.2019 о 15:09:34 на електронну адресу позичальника: [INFO] (а.с.8). Довідками від 13.07.2023 та від 12.07.2023 ТОВ «ФК «Фінекспрес» підтверджено, що 10.12.2019 відбувся успішний переказ коштів у сумі 6 000,00 грн на банківську карту № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , № договору 8646898 (а.с. 19-20). Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3 ст. 207 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Так, відповідно до п.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким,що за правовими наслідками прирівнюється до договору,укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Порядок підписання угоди в сфері електронної комерції визначає ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» . Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відтак, договір позики №8242213 від 10.12.2019 укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із договору позики. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надало [PERSON] грошові кошти у розмірі 6 000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За положеннями ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність абовідсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Заперечуючи проти вимог позову, відповідач у відзиві посилається на те, що матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів на підтвердження перерахування відповідачу суми позики. При цьому, відповідач у відзиві не вказує, що суму позики вона не отримувала, а лише посилається на відсутність відповідних доказів. Доводи відповідача щодо відсутності доказів перерахування суми позики суд до уваги не приймає, оскільки перерахування коштів на рахунок [PERSON] підтверджується довідками ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 13.07.2023 та від 12.07.2023, відповідно до яких 10.12.2019 відбувся успішний переказ коштів у сумі 6 000,00 грн на банківську карту № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за договором №8242213 (а.с. 19-20). Натомість, [PERSON] отримання суми позики жодними доказами не спростувала, зокрема, не надала до суду виписку по рахунку картки № [NUMBER] . Належність відповідачу банківської картки № [NUMBER] відповідач також не спростовує. Із огляду на вищевикладене, суд вважає доведеною обставину виконання позикодавцем своїх зобов`язань щодо надання грошових коштів у сумі 6 000 грн позичальнику [PERSON] , що останньою не спростовано. 03.04.2017 між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено договір факторингу №03042017, згідно з умовами якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Профіт Капітал» права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги. Відповідно до пункту 1.4. договору факторингу «право вимоги» - означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними Договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Перелік кредитних договорів наведений в реєстрі прав вимог (п.1.3 договору). Пунктом 2.1 договору передбачено, що згідно умов договору первісний кредитор зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором. Право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог у формі наведеної в додатку №3 до цього договору (п. 4.1 Договору). 28.12.2017 була укладена додаткова угода №1 до договору факторингу, відповідно до якої змінено п. 8.2. договору. Сторонами зокрема погоджено, що строк договору починає свій перебіг у момент визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 31.12.2017. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін письмово не повідомить іншу про намір розірвання договору, договір продовжується на період по 31.12.2018 (включно), а в подальшому на кожен наступний календарний рік. Відповідно до реєстру прав вимоги №101 від 29.05.2020 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «ФК «Профіт Капітал» право вимоги, в тому числі, і до відповідача за кредитним договором №8242213 від 10.12.2019, загальна сума заборгованості - 11 880,00 грн, з яких: 6 000,00 грн - сума заборгованості за тілом, 2880,00 грн - сума заборгованості по процентам за користування, 3 000,00 грн - сума заборгованості по простроченим процентам за користування. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У матеріалах справи відсутні докази на спростування правомірності вищевказаного правочину, а тому право вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал». Оскільки позичальник [PERSON] порушила взяті на себе зобов`язання з повернення отриманої суми позики, при цьому, право грошової вимоги, включаючи нараховані відсотки, правомірно набуто позивачем у справі - ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал», вимоги про стягнення заборгованості за договором позики №8242213 від 10.12.2019 із [PERSON] за тілом кредиту у розмірі 1729,08 грн, за процентами у розмірі 2880,00 грн, за процентами на прострочену позику у розмірі 3000,00 грн, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Суд звертає увагу, що первісним кредитодавцем здійснено нарахування заборгованості як у період належного використання коштів, так і у період прострочення виконання зобов`язання, відповідно до погоджених сторонами умов. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У своїй постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як зауважувалось вище, при укладенні договору сторони погодили строк дії договору протягом 30 днів, після спливу якого, у свою чергу, в розрізі тлумачень ст.626, 629, 631, 1050 ЦК України, виникає зобов`язання з повернення усієї отриманої суми позики, а також нарахованих відсотків, визначених положеннями договору у вигляді оплати за правомірне використання коштів. Тим же договором сторонами підтверджено врегулювання правовідносин в разі прострочення виконання зобов`язання, а саме, через окрему відсоткову ставку - 2,7 % за кожен день прострочення. Оскільки суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України, носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора, визначені положеннями договору відсотки при простроченні виконання зобов`язання (2,7 %) слід оцінювати як направлене на отримання майнової компенсації грошове заміщення, яке відповідає критеріям ч.2 ст. 625 ЦК України. Зі змісту позовної заяви, доданих до неї доказів, у тому числі розрахунку заборгованості, слідує, що позивач в обґрунтування вимог покладає інфляційні втрати, а також 3% річних від усієї суми заборгованості, що обумовлена станом на день переходу права вимоги, нараховані у період після переходу прав вимоги відносно такої суми, та які нараховані з урахуванням коштів, які надійшли на погашення заборгованості. З огляду на ту обставину, що відповідно до умов договору факторингу сторони погодили термін «борг» як суму грошових коштів, належних до сплати первісному кредитору боржниками за кредитними договорами, включаючи суму кредиту, процентів за користування кредитом, підвищених за прострочку процентів, будь-які інші суми, що належать до сплати первісному кредитору за кредитними договорами, які нараховані або можуть бути нараховані первісним кредитором на день набуття договором зобов`язальної сили (п. 1.8 договору факторингу №03042017 від 03.04.2017), суд погоджується з доводами позивача про можливість застосування ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме щодо нарахування 3% річних на всю заборговану суму та інфляційних втрат, у період після отримання прав вимоги. Відповідач у відзиві вказав, що розрахунок заборгованості, який наданий позивачем, містить очевидні помилки та безпідставні нарахування. Однак, які саме помилки містить розрахунок заборгованості, відповідач не обґрунтував, іншого розрахунку заборгованості не надав. Відтак, погоджуючись з математично обрахованими сумами 3% річних, а також інфляційних втрат, суд вважає необхідним стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 541,96 грн та інфляційні втрати у розмірі 1136,07 грн за період з 20.05.2020 по 23.02.2022. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позикодавцю не повернуті, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо вимог про стягнення понесених судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивач подав договір про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021, додаткову угоду №7 до договору №28092021-1 від 28.09.2021, акт №19 прийому-передачі наданої правової допомоги від 22.08.2023, акт №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 12.09.2023, платіжну інструкцію №266 від 14.09.2023 на суму 100000,00 грн, призначення платежу: оплата правової допомоги за договором №28092021-1 від 28.09.2021. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19). Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17). Верховний Суд у справах №905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved