Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, в якому просять визнати за ними, за кожним, право власності на 1/2 частку житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачі не можуть отримати свідоцтво про право власності на вказане спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились, у позові вказали про розгляд справи за їх відсутності, просять позов задовольнити. Відповідач Микулинецька селищна рада Тернопільського району у судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову. Третя особа приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Гордєєва Л.І. у судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду. Суд, дослідивши та оцінивши докази, встановив Позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , а позивач [PERSON] є його сином. [PERSON] помер [INFO] . Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належав до робітничого двору, в якому станом на 01 січня та 15 квітня 1991 року були зареєстровані [PERSON] (голова двору), дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] . Зазначене підтверджується довідками виконавчого комітету Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 09 лютого 2024 року № 67, від 27 березня 2024 року № 120. Згідно із відомостями погосподарської книги за особовим рахунком [NUMBER] станом 01.01.1991 року будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , рахувалось як робітничий двір, [PERSON] працював робочим у Микулинецькому консервному заводі, а його дружина - позивач [PERSON] - робочою у Теребовлянському закладі громадського харчування. Між [PERSON] та [PERSON] 29 травня 1971 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданому 29 травня 1971 року. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС України). Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Українського РСР (далі - ЦК Української РСР) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Статтями 22, 28, 29 КпШС України, чинного до 01 січня 2004 року, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року, який втратив чинність 22 лютого 1988 року на підставі Указу Президії Верховної ради СРСР "Про визнання такими, що втратили чинність, Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних жилих будинків" і статті 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про внесення змін до деяких законодавчих актів СРСР у питаннях охорони природи і раціонального використання природних ресурсів") і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти, як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі, й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування померлого [PERSON] із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Ця презумпція могла бути спростована одним із подружжя. Один із подружжя може оспорювати поширення режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тому дружина померлого позивач [PERSON] спадкує тільки частину робітничого двору - житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка була набута спадкодавцем у шлюбі із нею, тобто 1/4. Іншу частку 1/4 у вказаному нерухомому майні спадкує після смерті [PERSON] його син позивач [PERSON] , оскільки на день смерті батька був зареєстрований і проживав разом із спадкодавцем. Відповідно до довідки про оціночну вартість об"єкта нерухомості, сформованої приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального окуругу Гордєєвою Л.І., вартість спадкового житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами станом на 23 лютого 2024 року складає 45732.21 грн. [PERSON] , будучи представником свого сина [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Гордєєвої Л.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів про належність спадкодавцю житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами. Інші спадкоємці майна померлого [PERSON] , крім його дружини та сина [PERSON] відсутні. Судові витрати позивачі просять покласти на них. Відповідно до ст.524, 525, 527, 529 ЦК Української РСР 1963 року, який підлягає застосуванню до вказаних спадкових правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Згідно з п.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з січня 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. На підставі викладеного та враховуючи те, що позивачі звернулись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , суд прийшов до переконання, що позовні вимоги позивачів слід задовольнити частково, визнавши за [PERSON] право власності на 1/4 частку у житловому будинку із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , та визнавши за [PERSON] право власності на 1/4 частку у житловому будинку із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] . \~ \~ \~ \~

Outcome: partial