Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

У лютому 2024 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Мотуз О.В. звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Павлоградська ЦЗФ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, в розмірі 600 000,00 грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Позиція представника позивача Представник позивачки посилається на те, що [PERSON] (яка в подальшому, у зв`язку одруженням, змінила прізвище на « [PERSON] ») перебувала у зареєстрованих шлюбних відносинах з [PERSON] , [INFO] . 15 жовтня 2008 року,о 13 годині 30 хвилин, з [PERSON] трапився нещасний випадок на виробництві, а саме, під час виконання трудових обов`язків на посаді чистильника бункерів ТОВ «Цетральна збагачувальна фабрика «Павлоградська» (правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Павлоградська ЦЗФ»), що підтверджується актом № 3 (форма Н-1) про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, затверджений 06.11.2008 року начальником Територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області [PERSON] . Крім того, відповідно до акту № 3 спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 15.10.2008 року о 13 год. 30 хв на ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Павлоградська», затверджений 06.11.2008 року Начальником Територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області Малєєвим М.В., комісія дійшла до висновку, що нещасний випадок с чистильником бункерів [PERSON] , пов`язаний з виробництвом, береться на облік та складається акт за формою Н-1. Внаслідок втрати чоловіка позивачці завдана моральна шкода, яка полягає в постійно психологічно-емоційних відчуттях страждання, депресії, так як остання, разом з малолітньою їх дитиною, була позбавлена у молодому віці піклування з боку чоловіка, турботи та любові, як чоловіка, так і батька їх майже дворічної дитини, що свідчить про втрату нормальних життєвих зв`язків, пов`язаних із смертю чоловіка до сих пір. Ухвалою судді від 13 березня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У порядку ст. 178 ЦПК України, представником відповідача - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача не визнає позовні вимоги представника позивача та просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У порядку ст. 179 ЦПК України, представником позивача подано відповідь на відзив, де викладені пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення, також наполягав на задоволенні позовних вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди з відповідача. Просив відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Крім того, відповідно до клопотання представника позивачки, судом долучено до матеріалів справи: копію Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00044671424, отриманого за заявою [PERSON] , станом на 23.04.2024 року, відповідно до якого наявні дані щодо реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , про те, що 30.09.2006 року зареєстровано шлюб з [PERSON] , актовий запис № 49, виконавчим комітетом Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, зі зміною прізвища на Висоцьку, а також копію повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00044671357, отриманого за заявою [PERSON] , станом на 23.04.2024 року, відповідно до якого наявні дані щодо реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , про те, що 08.06.2018 року зареєстровано шлюб з [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 11, секретарем виконавчого комітету Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, зі зміною прізвища на [PERSON] ; відомості про розірвання шлюбу позивачки або зміни, поновлення, анулювання щодо актового запису цивільного стану № 49 від 30.09.2006 року у даних витягах відсутні. Заяви та клопотання відповідача Від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Павлоградська ЦЗФ» - Янчук І.Б. надійшла заява із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. На думку представника відповідача справа потребує розгляду у порядку загального позовного провадження у зв`язку зі складністю справи, необхідністю обов`язкової явки позивача у судове засідання, та з`ясування інших обставин для повноцінного розгляду справи. Крім того, відповідно до поданого клопотання, просить витребувати додаткові докази, а саме, чи вносились реєстратором зміни, поновлення або анулювання актового запису цивільного стану № 49 від 30.09.2006 року про реєстрацію шлюбу між [PERSON] , [INFO] , із [PERSON] , [INFO] . Дослідивши матеріали справи, заяву представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд приходить до наступного. Як передбачено частинами 4, 5 статті 277 ЦПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Так, ч. 7 ст. 277 ЦПК України встановлено, що частини друга - шоста статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За приписами ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Виходячи зі змісту ст. 19 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями ст. 274 ЦПК України, з огляду на предмет позову, що виникає з трудових відносин, враховуючи те, що даний спір не входить до переліку справ, передбачених частиною 4 ст. 274 ЦПК України, суд не вбачає у заяві відповідача обґрунтованих підстав для переходу до розгляду справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.12.2020 р. у справі № 210/2227/19. Крім того, спрощене провадження, як і загальне позовне провадження спрямовані на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження не є провадженням, в якому розглядаються безспірні вимоги. Отже, відповідач не позбавлений можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, не позбавлений можливості надавати суду свої докази на спростування вимог позивача у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. За змістом статей 81, 83 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Представником позивача додані до позовної заяви письмові докази, що підтверджують обставини, на які він посилається у позовній заяві, а саме, загибель чоловіка позивачки на виробництві, з яким вона перебувала у зареєстрованих шлюбних відносинах; моральні страждання внаслідок втрати чоловіка та сім`ї у молодому віці; визнання нещасного випадку, який трапився з [PERSON] , таким, що пов`язаний з виробництвом, відповідно до складених актів за формами Н-1, Н-5. Позиція позивачки по справі детально викладена у позовній заяві, зокрема представником позивачки зроблений докладний опис негативних змін у житті позивачки, спричинених втратою близької людини, внаслідок смертельного травмування, під час виконання ним трудових обов`язків на виробництві. Тому особиста присутність позивачки у судовому засіданні не є необхідною. Отже, відповідно до вимог ч. 4 ст. 277 ЦПК України, заяву представника відповідача слід залишити без задоволення. Матеріали справи містять письмові докази, а саме, Витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про шлюб позивачки, де відсутні дані щодо її розлучення з померлим чоловіком, а також відсутні дані щодо зміни, поновлення, анулювання актового запису цивільного стану № 49 від 30.09.2006 року, а тому клопотання про витребування зазначених доказів вже є не актуальним. Заперечення відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Павлоградська ЦЗФ» згідно поданого відзиву позовні вимоги не визнає у повному обсязі з наступних підстав: - основною причиною нещасного випадку, який стався з потерпілим є його знаходження в стані алкогольного сп`яніння, на момент смерті [PERSON] , в його крові виявлено етиловий алкоголь в концентрації 2,29 %, що орієнтовно відповідає сп`янінню середнього ступеня, згідно відповіді Павлоградського відділення КЗ «Бюро судово-медичної експертизи, а також порушення потерпілим законодавства з охорони праці; - відсутність вини підприємства, де працював постраждалий; - створення відповідачем належних та безпечних умов праці у повному обсязі на ТОВ «Цетральна збагачувальна фабрика «Павлоградська», а також індивідуальний захист потерпілого; - відсутність доказів на підтвердження симптомів щодо погіршення стану позивачки, таких, як висновок експерта за наслідками проведення психологічної експертизи відносно неї; - доведеність позивачкою певними доказами, що вона дійсно перебувала у шлюбі з потерпілим; - розрахунок розміру моральної шкоди не відповідає вимогам чинного законодавства. Фактичні обставини, встановлені судом Як вбачається з матеріалів справи, позивачка - [PERSON] , [INFO] (яка вподальшому, у зв`язку одруженням, змінила прізвище на « [PERSON] ») перебувала у зареєстрованих шлюбних відносинах з [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 30.09.2006 року виконавчим комітетом Вербківської сільської ради Павлоградського району про, що зроблений відповідний актовий запис № 49 від 30.09.2006 року. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00044671424, отриманого за заявою [PERSON] , станом на 23.04.2024 року, наявні дані щодо реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , про те, що 30.09.2006 року зареєстровано шлюб з [PERSON] , актовий запис № 49, виконавчим комітетом Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, зі зміною прізвища на Висоцьку, а також відповідно до копії повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00044671357, отриманого за заявою [PERSON] , станом на 23.04.2024 року, наявні дані щодо реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , про те, що 08.06.2018 року зареєстровано шлюб з [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 11, секретарем виконавчого комітету Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, зі зміною прізвища на [PERSON] ; відомості про розірвання шлюбу позивачки або зміни, поновлення, анулювання щодо актового запису цивільного стану № 49 від 30.09.2006 року у даних витягах відсутні. Подружжя мають дитину - [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , повторно виданого 27.12.2016 року Павлоградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 1 від 03.01.2007 року. [PERSON] помер [INFO] , у віці 33 років, відповідно до свідоцтва, серії [NUMBER] , виданого 17.10.2008 року виконавчим комітетом Вербківської сільської ради Павлоградського району про, що зроблений відповідний актовий запис № 72 від 17.10.2008 року. За життя, [PERSON] , працював на посаді чистильника бункерів ТОВ «Цетральна збагачувальна фабрика «Павлоградська» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Павлоградська ЦЗФ»). 15 жовтня 2008 року,о 13 годині 30 хвилин, з [PERSON] , трапився нещасний випадок на виробництві, а саме, під час виконання трудових обов`язків на посаді чистильника бункерів ТОВ «Цетральна збагачувальна фабрика «Павлоградська» , що підтверджується актом № 3 (форма Н-1) про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, затверджений 06.11.2008 року начальником Територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області [PERSON] . Обставини нещасного впадку: 15.10.2008 року, в першу зміну, ланці чистильників дільниці «Навантаження» в кількості 4-х осіб, серед яких був [PERSON] , був виданий наряд на виконання робіт підвищеної небезпеки з чистки бункера № 16. Для здійснення підготовчих робіт працівники зняли грати з люку бункера № 16, опустили в бункер та закріпили канатну драбину. Чистильник [PERSON] надів запобіжний пояс та пристебнув його до страху вального канату. [PERSON] та [PERSON] пропустили страхувальний канат через металоконструкцію та стали його утримувати. [PERSON] через люк по канатній драбині опустився в бункер № 16 до залягання вугільного концентрату. [PERSON] прив`язав страхувальний канат до металоконструкції. [PERSON] відійшов за лопатою. Начальник дільниці [PERSON] знаходився в цей час на відмітці +25,7м в районі бункера № 16 між конвеєром позиції 1441-ІІ та північною стороною будівлі для кращого огляду і контролю за безпечним веденням робіт чистильником [PERSON] через завантажувальний отвір бункеру № 16. [PERSON] о 13 годині 30 хвилин миттєво упав у бункер та був засипаний вугіллям, що знаходилось в бункері. Чистильник [PERSON] відчув послаблення страхувального канату та почувши шарудіння, подивився у низ і не побачив там [PERSON] . Через 10 хвилин [PERSON] був витягнутий з бункеру без ознак життя. Лікарем реанімаційного противошокового гурту ВГРЗ була констатована смерть. Діагноз згідно довідки лікувально-профілактичного закладу: удушення внаслідок засипання концентратом. Причини нещасного випадку: основна - алкогольне сп`яніння постраждалого; супутні - невиконання вимог інструкції з охорони праці постраждалим , не якісне розроблення проектної документації по чистці бункерів, порушення трудової і виробничої дисципліни. Особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці: [PERSON] - начальник дільниці «Навантаження», невиконання пункту 1 розділу Обов`язки та функції начальника дільниці «Навантаження» в системі управління охорони праці Посадової інструкції; [PERSON] - заступник головного інженера, не виконаня пункту 2.4 розділу 2 Посадової інструкції; [PERSON] - чистильник бункерів, порушив розділ Спеціальна частина інструкції з охорони праці для чистильника бункерів, ст. 14 Закону України з охорони праці, пункту 1.2 «Правил безпеки на підприємствах по збагаченню та брикетуванню вугілля», пункту 5 розділу «Несе відповідальність за: «Інструкції з охорони праці № 47-08 для чистильника бункерів. Крім того, відповідно до акту № 3 спеціального розслідування нещасного випадку, що стався з [PERSON] 15.10.2008 року о 13 год. 30 хв. на ТОВ «Центральна збагачувальна фабрика «Павлоградська», затвердженого 06.11.2008 року начальником Територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області [PERSON] , комісія дійшла до висновку, що нещасний випадок с чистильником бункерів [PERSON] , пов`язаний з виробництвом, береться на облік та складається акт за формою Н-1. Таким чином, суду доведений причинно-наслідковий зв`язок між смертю чоловіка позивачки та отриманого ним смертельного травмування на виробництві, а такожпроживання позивачки у зареєстрованому шлюбі з померлим однією сім`єю. Надані представником позивачки письмові докази є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. Копії письмових доказів засвідчені належним чином представником позивачки. Тому, у суду немає підстав для сумніву у достовірності цих доказів. Норми права, які застосував суд, та висновки Предметом спору у справі є відшкодування моральної шкоди, завданої члену сім`ї потерпілого від нещасного випадку, який трапився при виконанні загиблим трудових обов`язків. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Отже, зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Факт заподіяння моральної шкоди позивачці у зв`язку з втратою чоловіка, завдає душевних та психологічних страждань, позивачка позбавлена можливості спілкування з рідною близькою людиною, що тягне за собою порушення їх нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя. Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частинами 3 та 4 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Отже, вина потерпілого в настанні нещасного випадку та перебування його в стані алкогольного сп`яніння, не є підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, а можуть бути враховані при визначенні її розміру. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв`язку з чим, вважаю, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із встановленням причинного зв`язку смерті [PERSON] та нещасним випадком на виробництві, а також істотності вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, її переживань та страждань, пов`язаних із втратою чоловіка у молодому віці, оскільки позивачка назавжди втратила близьку людину, що змінило їх звичне життя. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, що в діях відповідача відсутні ознаки протиправності, оскільки потерпілий перебував на робочому місці, виконував професійні обов`язки, смертельно травмувався, у зв`язку з роботою, яка пов`язана з безпечними та шкідливими умовами праці, тому Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Павлоградська ЦЗФ» є особою, що несе відповідальність за порушення ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Крім того, суд вважає неприйнятними доводи представника відповідача щодо відсутності доказів заподіяння позивачці моральної шкоди, оскільки факт заподіяння такої шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого доведений матеріалами справи. Позивачка, внаслідок втрати чоловіка, який помер у молодому віці, пережила та переживає нервові потрясіння, як колишня дружина, так і, як мати їх дитини, відсутності його турботи, любові та підтримки. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Інші доводи представника відповідача зводяться до переоцінки доказів отриманих під час розгляду справи, тому суд не бере їх до уваги. Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи, що смертю чоловіка позивачці завдано глибоких моральних страждань, оскільки був порушений нормальний сімейний уклад її життя, наявністю вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, яка втратила у молодому віці турботу та підтримку близької людини, батька їх дитини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність а також враховуючи обставини нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, причини, за яких стався нещасний випадок, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивачка пережила і які переживатиме надалі через смерть близької людини. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті чоловіка, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, а тому вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачці внаслідок смерті її чоловіка на виробництві. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18). Тому, сума моральної шкоди підлягає стягненню без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Розподіл судових витрат Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою.

Outcome: partial