Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів, в якому просив: 1) витребувати у [PERSON] на його користь наступне майно: кутовий диван та 2 крісла вартістю 650 доларів США; стінку вартістю 650 доларів США; двоконфорочну газову плиту вартістю 100 доларів США; двері від комори вартістю 50 доларів США; шафу для одягу з трьома створами без дверей вартістю 50 доларів США; нутрієву шубу вартістю 300 доларів США; кожану куртку вартістю 200 доларів США; паспорт, посвідчення ліквідатора ЧАЕС, а всього майна загальною вартістю 2000 доларів США; 2) стягнути з [PERSON] на користь позивача кошти сплачені ним за оплату комунальних послуг ОСББ «вул. Героїв Дніпра, 65» та ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», в сумі 15795, 92грн.; 3) стягнути з [PERSON] на користь позивача кошти з доходів за користування його майном квартирантами в сумі 10\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові вказується, що сторони перебували у шлюбі і проживали у спільній квартирі за адресою: [ADDRESS] . З 21.01.2018р. шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення суду. На підставі рішення суду від 26.04.2023р. при розподілі спільного майна відповідна квартира виділена у власність відповідачки. Натомість у квартирі залишились особисті речі позивача загальною вартістю 2000 доларів США та його документи (паспорт, посвідчення ліквідатора ЧАЕС). До того ж за період часу до травня 2023 року позивач поніс витрати відносно такої квартири на оплату послуг ОСББ в розмірі 22004,46 грн. та послуг централізованого теплопостачання в розмірі 9587,38 грн. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не повертає позивачу відповідні речі та документи, та відмовляється відшкодувати позивачу витрати з оплати житлово-комунальних послуг, то він просить витребувати в неї відповідні речі та документи і стягнути з неї половину вартості оплачених ним житлово-комунальних послуг (15795,92грн). Окрім того, оскільки з 08.02.2023р. відповідна квартира перебуває в оренді і орендарі сплачують оренду плату в розмірі 5000грн на місяць, то відповідачка за період з серпня по листопад 2023 року отримала дохід в сумі 20\~000 грн. Оскільки відповідний дохід відповідачка отримала внаслідок того, що орендарі користувались майном позивача, то позивач просить стягнути з відповідачки половину такого доходу, що складає 10\~000 грн. Відповідачка заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову у відзиві зазначено, що позивачем не надано доказів набуття у власність та існування відповідного майна, а також того, що відповідне майно перебуває у володінні відповідачки. До того ж відповідачка не погоджується з ціною відповідного майна. В той же час відповідачка визнає наявність в неї нутрієвої шуби кустарного пошиття 1994-1995 років, яку вона погоджується добровільно віддати позивачу, а також двоконфорочної газової плити та дверей від комори, які є невід`ємними складовими елементами квартири, а тому не можуть бути відокремлені та передані позивачу. Стосовно вимог про відшкодування витрат з оплати житлово-комунальних послуг, то відповідачка вважає, що відповідні витрати має нести саме позивач, оскільки в період часу до червня 2023 року він виконував не солідарний обов`язок, а обов`язок власника відповідної квартири, і оплачував відповідні послуги з січня по травень 2023 року, а також виконував судові рішення про стягнення з нього заборгованості з оплати таких послуг від 31.01.2023р. №711/6884/21 та від 24.10.2023р. №711/1502/21. До того ж відповідачка з липня 2017 року не проживала у спірній квартирі та не користувалась ніякими комунальними послугами. Також відповідачка стверджує про безпідставність та необґрунтованість вимог про стягнення з неї доходів за користування майном позивача, оскільки з 12.07.2023р. вона є одноосібним власником спірної квартири, а отже всі доходи від оренди такої кватири належать їй. Натомість позивач укладав договір оренди з орендарями із строком його дії до 10.08.2023р. і під час укладання договору отримав оренду плату за перший і останній місяці оренди, а відтак отримав зайві кошти за оренду квартири за період з 18.07.2023р. по 10.08.2023р. Тож у відповідачки відсутнє зобов`язання зі сплати позивачу коштів, які відповідачка може отримувати як орендодавець спірної квартири після 11.08.2023р. 20.11.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06.12.2023р. від відповідачки на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено зміст обґрунтування заперечень відповідачки проти позовних вимог. 12.12.2023р. від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем наведені додаткові аргументи на підтвердження обґрунтованості його вимог. У такому документі позивач зазначає, що майно, яке є предметом витребування, було також предметом спору у справі №711/7372/18 про поділ майна між сторонами, але судом не приймалося рішення про їх розподіл та присудження комусь одному. Частина спірного майна перебуває у квартирі, яка виділена відповідачці, що може бути підтверджено орендарями такої квартири. Позивач зазначає, що всі речі, які є предметом витребування, були придбані ним за особисті кошти, а тому мають залишитись в нього і мають бути передані йому під розписку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що до червня 2023 року він одноособово сплачував житлово-комунальні послуги по квартирі, яка була виділена судом у власність відповідачки. З лютого 2023 року у квартирі проживали орендарі, які сплачували поточні комунальні платежі позивачу, а той вже здійснював оплату житлово-комунальних послуг безпосередньо на рахунки їх надавачів, щоб погашати поточні нарахування та існуючу заборгованість. При заселенні орендарі підтвердили факт знаходження в квартирі частини майна, яке є об`єктом спору за цим позовом, оскільки прийняли таке майно у користування, як складову частину орендованого житлового приміщення і до теперішнього часу відповідне майно знаходиться в квартирі і перебуває у користуванні орендарів, а відповідачка отримує дохід від здачі такого майна в оренду, а отже має сплатити позивачу частину такого доходу. Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що не заперечує існування у її володінні майна, яке просить витребувати позивач, окрім кожаної куртки та його документів. Вважає, що таке майно було об`єктом спільної сумісної власності, оскільки було придбано під час шлюбу за спільні кошти, але повністю не погоджується з заявленими позивачем характеристиками такого майна і його вартістю. Зауважила, що квартира, яка виділена їй у власність в порядку розподілу спільного майна, була придбана сторонами разом з вбудованими кухонними меблями з газовою поверхнею. Натомість позивач самоправно вивіз такі меблі і газову поверхню з квартири, а на заміну встановив стару газову двоконфорну пічку. Вважає, що з врахуванням результату вирішення спору між сторонами щодо розподілу спільного майна, вона на теперішній час не має ніяких майнових зобов`язань перед позивачем, а всі його вимоги і претензії є безпідставними та необґрунтованими. Також зауважила, що до ухвалення судом рішення про визнання за нею права власності на відповідну квартиру вона там фактично не проживала і не користувалась нею, що було зумовлено поведінкою позивача та наявністю між сторонами спору щодо належності такої квартири до спільного сумісного майна подружжя, а відтак до липня 2023 року позивач фактично був одноосібним власником такої квартири і мав самостійно нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.10.2001р., який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.12.2017р. №711/8980/17. В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2013, сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] (далі Квартира [ADDRESS] ), - в якій вони 30.07.2013р. зареєстрували своє місце проживання та спільно проживали до літа 2018 року, після чого у зв`язку із істотним погіршенням стосунків припинили спільне проживання у такому помешканні. Право власності на Квартиру [ADDRESS] з моменту її придбання сторонами (15.03.2013) було зареєстровано одноособово за [PERSON] .. Після розірвання шлюбу між сторонами був спір щодо розподілу спільного майна, щодо належності Квартири [ADDRESS] до об`єктів спільного сумісного майна, а також щодо порядку користування Квартирою [ADDRESS] . У вересні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила вселити її в Квартиру [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні такою квартирою та встановити порядок користування квартирою між сторонами (судова справа №711/7471/18). У свою чергу [PERSON] заявив зустрічний позов, в якому просив зобов`язати [PERSON] повернути викрадені гроші у сумі 10 000 доларів, ключі від під`їзду, тамбуру, Квартири [ADDRESS] , документи на право власності даної квартири на його ім`я та документи на побутову техніку. За наслідками розгляду такої справи рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2020р. та постановою Черкаського апеляційного суду від 21.01.2021р. обом сторонам було відмовлено у задоволенні їх вимог /а.с. 58-61/. Ухвалюючи відповідні рішення суди виходили з того, що під час розгляду справи №711/7471/18 не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні жилим приміщенням Квартири [ADDRESS] і оскільки у [PERSON] наявний доступ до такої квартири, то у суду відсутні підстави для здійснення її вселення. Натомість рішення про відмову у встановленні порядку користування квартирою обґрунтовано тим, що на момент вирішення цього спору право власності на спірну квартиру зареєстровано лише за [PERSON] , а між сторонами в іншому судовому процесі існує спір щодо поділу майна подружжя, в тому числі спірної квартири, а відтак право власності [PERSON] є оспорюваним і до вирішення між сторонами спору про поділ майна є неможливим вирішення питання про порядок користування таким майном. Згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2023р. №711/7372/18, яке набрало законної сили 12.07.2023, судом було вирішено визнати об`єктами спільної сумісної власності сторін спірне майно та здійснити його поділ в натурі шляхом виділення кожному з них наступного майна: [PERSON] Квартира [ADDRESS] ; [PERSON] квартира ( [ADDRESS] ), нежитлове приміщення (приміщення 117) по [ADDRESS] , холодильник Samsung (Самсунг) двокамерний, телевізор Samsung (Самсунг) (діагональ 32 дюйми), телевізор Філіпс (діагональ 40 дюйми), електродуховка Bosch (Бош), пральна машина Samsung (Самсунг) на 6 кг, персональний комп`ютер та принтер Canon (Кенон), кондиціонер повітря Samsung (Самсунг) /а.с. 41-51/. Вищевикладені обставини підтверджуються остаточними судовими рішеннями у справах №711/7372/18 та №711/7471/18, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Сторони не заперечують тієї обставини, що з 2020 року і до теперішнього часу ніхто з них фактично не проживає у Квартирі [ADDRESS] , а з липня 2018 року до червня 2023 року включно відповідачка не брала участі в оплаті житлово-комунальних послуг відносно Квартири [ADDRESS] . В той же час у зв`язку з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг по Квартирі [ADDRESS] в провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси перебувало декілька цивільних справ за позовами відповідних постачальників житлово-комунальних послуг про стягнення заборгованості з їх оплати. У справі №711/7501/21 за позовом КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради до [PERSON] про стягнення боргу за водопостачання та водовідведення предметом спору була вимога про стягнення заборгованості з оплати послуг водопостачання та водовідведення по Квартирі [ADDRESS] в розмірі 4290,13 грн., яка утворилась за період з 01.01.2020р. по 30.11.2021р. За наслідками розгляду такої справи 22.02.2022р. суд ухвалив рішення про стягнення з [PERSON] на користь КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради відповідної заборгованості в розмірі 4290,13 грн., а також додатково інфляційні нарахування в сумі 1,49 грн., 3 % річних у сумі 7,78 грн., а всього 4299,40 грн. У справі №711/6884/21 за позовом ОСББ «Героїв Дніпра 65» до [PERSON] про стягнення заборгованості предметом спору була вимога про стягнення заборгованості з оплати послуг ОСББ щодо Квартири [ADDRESS] за період з січня 2018 року по вересень 2021 року, яка складалась зі сплати обов`язкових внесків та платежів з обслуговування будинку та прибудинкової території в розмірі 20\~201,50 грн., а також нараховані на суму заборгованості три відсотки річних та інфляційні втрати. За наслідками розгляду такої справи 31.01.2023р. суд ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги та вирішив стягнути із [PERSON] на користь ОСББ «Героїв Дніпра 65» заборгованість зі сплати обов`язкових внесків та платежів з обслуговування будинку та прибудинкової території в сумі 11\~988,50 грн., інфляційні збитки в розмірі 988,66 грн. та три відсотки річних в сумі 397,96 грн., що разом складає 13\~375,12 грн. Ухвалюючи відповідне рішення суд визнав позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості з оплати внесків співвласників багатоквартирного будинку частково обґрунтованими лише в частині, що стосується нарахування внесків на управління багатоквартирним будинком за період часу з травня 2019 року по вересень 2021 року включно на загальну суму 11988,50 грн. У справі №711/1502/21 за позовом ПрАТ «Черкаське хімволокно», в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію предметом спору була вимога про стягнення заборгованості з оплати послуг централізованого опалення і постачання гарячої води до Квартири [ADDRESS] за період з жовтня 2015 року по 01.02.2021 в розмірі 25310,72 грн., а також нараховані на суму заборгованості три відсотки річних та інфляційні втрати. За наслідками розгляду такої справи 31.10.2023р. суд ухвалив рішення, яким вирішив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» заборгованість за послуги централізованого опалення, постачання гарячої води за період з жовтня 2015 року по 01.02.2021 року в сумі 25\~310,72 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2465,97 грн., 3% річних у розмірі 1151,86 грн., а всього 28\~928,55 грн. Існування відповідних судових рішень, їх зміст та факт набрання законної сили визнається сторонами, а тексти відповідних судових рішень є загальнодоступними для ознайомлення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак на підставі ч. 1, 3, 4 ст. 82 ЦПК України суд вважає такі обставини доведеними. В період часу з 09.02.2023р. до 22.06.2023р. позивачем сплачено на користь ОСББ «Героїв Дніпра 65» суму коштів в загальному розмірі 22\~005,12 грн., з яких: 13375,12 грн. на виконання рішення суду №711/6884/21; 8630 грн. оплата послуг ОСББ за період з жовтня 2021 року по травень 2023 року включно. Також в період часу з 09.02.2023р. по 26.06.2023р. позивачем сплачено на користь ПАТ «Черкаське хімволокно» суму коштів в розмірі 9587,38 грн., в якості оплати послуг з централізованого теплопостачання, а 06.11.2023р. 11\~661,98 грн. задля виконання рішення суду №711/1502/21. Зазначені обставини підтверджуються відповідними банківськими платіжними інструкціями /а.с. 4-21/. 08.02.2023р. позивач передав Квартиру [ADDRESS] в оренду [PERSON] на підставі укладеного між ними договору оренди №52. Відповідно до умов договору орендодавець орендує квартиру з метою проживання строком до 10.08.2023р. та зобов`язується сплачувати орендну плату в розмірі 5000 грн. на місяць та комунальні платежі (в тому числі квартплата і опалення). В момент укладання договору позивач отримав від орендаря 10\~000 грн. в якості оплати оренди житла за перший та останній місяці оренди. Пунктом 6.4 договору оренди визначено, що разом з квартирою в оренду передаються меблі та техніка телевізор «LG», телевізор «Samsung», диван, два крісла, комод, стінка /а.с. 22/. З 18.07.2023р. право власності на Квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.04.2023р. №711/7372/18, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 25.07.2023р. /а.с. 67/ В той же час, фактично, Квартира [ADDRESS] залишилася у користуванні орендаря [PERSON] на підставі домовленості між таким орендарем з відповідачкою. В період з липня по жовтень 2023 року оплата житлово-комунальних послуг щодо Квартири [ADDRESS] в межах помісячних нарахувань вартості таких послуг здійснювала відповідачка, що підтверджується відповідними платіжними квитанціями /а.с.69-102/. На теперішній час сторони не змогли у добровільному порядку вирішити наявні між ними майнові суперечки, оскільки відповідачка не визнає обґрунтованості відповідних вимог позивача, а тому останній звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо порядку користування майном, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1). Відповідно до ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Згідно зі ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2). Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3). Власність зобов`язує (ч. 4). Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5). Держава не втручається у здійснення власником права власності (ч. 6). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7). Положення частини четвертої статті 319 ЦК про те, що власність зобов`язує, кореспондується зі ст. 322 ЦК (тягар утримання майна), якою передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 355 ЦК, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2). Частиною 1 ст. 356 ЦК визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 372 ЦК майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За змістом статті 386 ЦК (засади захисту права власності) держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спір між сторонами виник внаслідок їх непорозумінь щодо визначення правового режиму майна, набутого за час перебування у шлюбі, а також щодо порядку користування таким майном, та неспроможності сторін вирішити такі питання в договірному порядку, внаслідок чого існує потреба у судовому врегулюванні спору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019р. у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». У постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначених вимог закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК). Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021р. №2-р(ІІ)/2021). Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає\~тягар доказування\~на сторони.\~Водночас цей\~принцип не\~створює для\~суду обов`язок\~вважати доведеною\~та встановленою\~обставину,\~про яку\~стверджує сторона.\~Таку обставину\~треба доказувати\~таким чином,\~аби реалізувати\~стандарт більшої\~переконливості,\~за яким\~висновок про\~існування стверджуваної\~обставини з\~урахуванням поданих\~доказів видається\~вірогіднішим,\~ніж протилежний (постанови Верховного\~Суду від\~14.09.2021р.\~у справі\~№910/14452/20,\~від 25.06.2020р.\~у справі\~№924/233/18, від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження належності йому на праві власності майна, яке є предметом позовних вимог, вартості такого майна, а також перебування такого майна у володінні відповідача. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018р. у справі №338/180/17; від 11.09.2018р. у справі №905/1926/16; від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц; від 11.09.2019р. у справі №487/10132/14-ц; від 06.04.2021р. у справі № 925/642/19. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що предметом позовних вимог в частині витребування майна є речі, які позивач вважає такими, що є його особистим майном. Натомість, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту та підстав набуття ним такого майна, а також тих обставин, що відповідні речі належать до його особистої власності. В той же час суд бере до уваги, що судом вже розглядався спір між сторонами щодо поділу майна в межах судової справи №711/7372/18, але під час такого судового провадження сторонами не було надано суду належних доказів для доведення існування такого майна, внаслідок чого суд дійшов висновку про неможливість визначення правового режиму такого майна (належність до спільної сумісної власності) та його поділу між сторонами в судовому порядку. При цьому суд до такого майна відніс наступні спірні речі, які були об`єктом спору: -меблі для кухні (вбудована кухня), що складається з кухонного гарнітуру г- подібної форми коричневого кольору, що включає 6 (шість) верхніх-навісних шаф, 6 нижніх шаф та пенал для вбудованої техніки; -меблі передпокою, що включають: шафу для верхнього одягу; дзеркало та нижню частину передпокою укомплектовану невеликими тумбами для розміщення взуття та двома шухлядами для зберігання дрібних речей, світло-коричневого/бежевого кольору; кутовий диван з тканини в смужку сіро-коричневого кольору; -меблі, що складаються з: кутового дивана та двох крісел обшитих тканиною бежевого кольору; меблевої стінки світло - коричневого кольору, що включає сервант з скляними дверцятами для посуди, дві відкриті полки для книг, тумба для розміщення телевізора та три тумби різної висоти з дверцятами та полицями; чотирьох стільців коричневого кольору; -меблів, що складаються з: дивана обшитого тканиною коричневого кольору, столу комп`ютерного світлокоричневого кольору; комоду для зберігання речей з трьома шухлядами, світло-коричневого кольору. На теперішній час до переліку майна, яке просить витребувати позивач, відноситься, зокрема, кутовий диван та 2 крісла, меблева стінка, шафа для одягу з трьома створами без дверей. З урахуванням пояснень сторін суд доходить висновку, що це є ті самі меблі, стосовно яких між сторонами був спір щодо їх поділу, як об`єкту спільної сумісної власності. Також до такого майна слід віднести і двері комори, які є вбудованими у приміщенні Квартири [ADDRESS] для відокремлення частини приміщення.

Outcome: partial