Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Адвокат Яцишин Орест Васильович, який діє від імені [PERSON] , звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Заяву обгрунтовує тим, що заявниця [PERSON] [INFO] змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Зазначає, що заявниця є співвласником квартири [ADDRESS] . На підставі розпорядження №886 від 12 грудня 1995 року виданого Відділом приватизації Франківської районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 12 грудня 1995 року. Проте в свідоцтві з невідомих причин зазначено замість « [PERSON] » вказано помилково « [PERSON] ». Дана обставина викликана різними варіантами перекладу з російської на українську мову імені при зазначенні відомостей про особу, через це виникли розбіжності в українському варіанті перекладу імені. У зв`язку із зазначеними розбіжностями в імені заявниця не може в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю на свій розсуд. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року відкрито провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду. Заявниця та заінтересовані особи в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , гр. [PERSON] (заявниця у справі) народилася [INFO] , а її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до розпорядження В.о. голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів З. Полюги від 07.12.1995р. №1726, на виконання Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року, Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону Україн "Про приватизацію державного житлового фонду" від 22 лютого 1994 року, передано квартири (будинки) у власність громадянам згідно додатку. Згідно архівного витягу від 02.03.2023р. № 6 (лист №230), у додатку значиться список громадян, яким передаються у власність квартири (будинки), відповідно до якого квартира [ADDRESS] передається в спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 12 грудня 1995 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на квартиру, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та членам його сім"ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідо до листа директора ЛКП "Південне" Р. Крюкової від 30.03.2023р. №559, в 1995 році за адресою [ADDRESS] , [PERSON] була внесена у форму №16 обліку матері, так як на той момент їй було 9 років. [INFO] [PERSON] , [INFO] (заявниця у справі) змінила прізвище на " [PERSON] ", що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] . Згідно паспорту серії [NUMBER] , такий видано 07 березня 2014 року Франківським РВ в м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області [PERSON] , [INFO] (заявниці у справі). Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади №001812-Л, [PERSON] , [INFO] , з 17.01.2023р. зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Зважаючи на досліджені в судовому засіданні документи, які долучені до заяви, суд вважає встановленим, що [PERSON] , [INFO] , згідно паспорту серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , зазначена у свідоцтві № [NUMBER] про право власності на квартиру від 12 грудня 1995 року, є однією і тією ж особою. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом частини 3 статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема, факт родинних відносин, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~зазначено, що коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них дані не відповідають записам вихідних документів, а установи, які видали ці документи не можуть виправити допущені в них помилки, то відповідно до п.6 ч.1\~ст. 256 ЦПК України\~(стара редакція\~ЦПК), громадяни мають право на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заявники й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідженні обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії. Встановлення фактів, про які клопоче заявниця в своїй заяві, має юридичне значення для заявниці, напряму впливає на її права, інтереси та обов"язки, зокрема реалізацію її майнових прав. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про необґрунтованість заяви про встановлення фактів та спростовували доводи, викладені заявницею в заяві. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~зроблено визначення, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викладеного,

Outcome: approved