Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 29.05.2019 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з усіх видів доходу відповідача в розмірі 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.04.2019 року до повноліття дитини, та призначити розмір аліментів, який становить 50% прожиткового мінімумум на дитину відповідного вікудо досягнення сином [PERSON] повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у нього на утриманні знаходиться син [PERSON] , [INFO] , який з 01.09.2022 року зарахований курсантом на навчання до Національної академії внутрішніх справ за денною формою навчання згідно державного замовлення та на заочну форму навчання до Міжрегіональної академії управління персоналом (Польсько-український центр при МАУПі). Водночас, зазначив, що з початком повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України він втратив роботу, розмір його доходів суттєво зменшився, тому сплата аліментів в колишньому розмірі ставить його у дуже скрутне матеріальне становище. Тому, враховуючи вищенаведене, просить зменшити розмір стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] . Ухвалою суду від 07.03.2024 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 19.03.2024 року до суду від представника відповідачки [PERSON] адвоката Порхун О.П. надійшов відзив в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували погіршення його матеріального становища та слугували підставою для зменшення розміру аліментів. Крім того, зазначила, що при стягненні мінімального розміру аліментів на сина [PERSON] , позивач належним чином не виконує рішення суду в повному обсязі, постійно затримуючи виплати аліментів (а. с. 27-35). Ухвалою суду від 02.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не прибув, до суду надав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. у судове засідання не прибули, до суду представник відповідачки надала заяву, в якій просить судовий розгляд проводити без участі відповідачки та її представника, позовні вимоги не визнають посилаючись на поданий відзив. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 02.04.2015 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). З копії висновку служби у справах дітей та сім`ї Тетіївської районної державної адміністрації Київської області про доцільність позбавлення батьківських громадянки [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] № 01-13/84 від 06.03.2015 року, встановлено, що комісією було вирішено встановити місце проживання хлопчика разом із батьком [PERSON] (а. с. 14). З копій довідок від 22.08.2022 року виданих Національною академією внутрішніх справ встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 01.09.2022 року зарахований курсантом на навчання до Національної академії внутрішніх справ за денною формою навчання згідно державного замовлення (а. с. 15-16) Разом з тим, [PERSON] , [INFO] , зарахований на заочну форму навчання до Міжрегіональної академії управління персоналом (Польсько-український центр при МАУПі), що підтверджується копією контракту укладеного з Міжрегіональною академією управління персоналом ( а. с. 17-18). З довідки-розрахунку заборгованості по аліментах № 17664 від 14.03.2024 року виданої Тетіївським відділом ДВС у Білоцерківському районі Київської області встаноновлено, що відповідно до виконавчого листа Тетіївського районного суду Київської області № 2/380/212/19 від 29.05.2019 року [PERSON] зобов`язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.04.2019 року до повноліття дитини (а. с. 32-33). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначено у ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що на його утриманні перебуває повнолітній син [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, тобто посилався на зміну матеріального стану. До наданих позивачем копій довідок з навчального закладу на підтвердження того, що його повнолітній син [PERSON] , [INFO], продовжує навчання, суд відноситься критично, оскільки повнолітній син зарахований курсантом на навчання до Національної академії внутрішніх справ за денною формою навчання згідно державного замовлення, тобто він підчас навчання отримує стипендію. Крім того, з копії рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02.04.2015 року, встановлено, що [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , що в свою чергу не звільняє її від обов`язку щодо утримання дитини. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. Щодо вказаних позивачем обставин, про неможливість сплачувати аліменти на неповнолітнього сина у визначному розмірі, то згідно правової позиції, що міститься в Постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини, враховуючи, що у даному випадку позивачем не доведено взагалі його незадовільне матеріальне становище. Таким чином, позивачем не доведено зміну матеріального стану, а саме значного погіршення його матеріального становища з моменту стягнення аліментів, в тому числі з урахуванням введення в Україні воєнного стану, а згідно п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, зобов`язаний подати усі докази в підтвердження вимог. Водночас, суд бере до уваги надану представником відповідачки довідку-розрахунок заборгованості по аліментах, з якої вбачається, що позивач [PERSON] станом на 01.03.2024 року має заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 21147,70 грн. Крім того, з таблиці розрахунку видно, що заборгованість у позивача по сплаті аліментів виникла ще за довго до повномаштабного вторгнення на територію України (а. с. 32-33). Відповідно до ч. 1 ст. 81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування. Отже, встановивши всі фактичні обстави справи та дослідивши зібрані по справі докази, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні ще одну дитину, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення неповнолітнього сина [PERSON] , та суперечитиме його інтересам, відтак суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зменшення розміру аліментів слід відмовити. У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed