Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

10 серпня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що сторони з 31 серпня 2007 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за адресою [ADDRESS] разом зі старшим сином відповідача [PERSON] , [INFO] , від іншого чоловіка та своїм спільним сином [PERSON] , [INFO] . Сторони спільно відпочивали, вели спільне господарство, піклувались один про одного, мали спільний сімейний бюджет. 30 червня 2022 року сторони зареєстрували шлюб. Рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом м.\~Дніпропетровська від 13 липня 2023 року по справі №199/4560/23 шлюб сторін розірвано. За час спільного проживання сторонами було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: автомобіль «Honda Accord» 2004 року випуску, придбано 15 серпня 2017 року; автомобіль «Dacia Logan» 2008 року випуску, придбано 23 серпня 2019 року; будинок [ADDRESS] . Право власності на все вказане майно зареєстровано на ім`я відповідача, як одноосібного власника. Позивач в той період працював та заробляв кошти, з яких і було придбано вказане майно. Відповідач, навпаки, майже не працювала. Приймаючи до уваги, що між сторонами виник спір з приводу поділу вказаного майна, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 31 серпня 2007 року по 30 червня 2022 року, а також поділи вищевказане спільне майно шляхом визнання за позивачем права власності на автомобіль «Honda Accord», а за відповідачем на автомобіль «Dacia Logan» та будинок [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року за клопотанням представника позивача призначено у справі судову технічну експертизу документів, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. Вказане експертиза проведена не була через ненадання стороною відповідача, а також власником розписки, яка мала бути предметом експертного дослідження, дозволу на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у документах, про який (дозвіл) просив у своєму клопотанні експерт. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року провадження у цивільній справі було поновлено. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову з викладених у ньому підстав та обставин. Представник, зокрема, послалась, що позовні вимоги підтверджуються в повному обсязі, як письмовими доказами по справі, так і показами свідків, відсутності у відповідача доходу для придбання спірного майна, неналежність та сумнівність як доказу розписки про отримання позики відповідачем. Відповідач, її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Відповідачем подано відзив на позов, в якому вона також просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що сторони дійсно знайомі, можливо із 2007 року, між ними були почуття та відносини, притаманні чоловіку та жінці, однак сторони до реєстрації шлюбу ніколи не були сім`єю, бо позивач був одружений, проживали сторони окремо. 03 жовтня 2010 року у сторін народилась спільна дитина, однак в цей час позивач, посилаючись, що був одружений, брати на себе обов`язки чоловіка не поспішав, а відповідач не вимагала цього. Позивач в цей час жив окремо, але приділяв увагу відповідачу та їх спільній дитині, сторони були вільними від обов`язків по відношенню один до одного. Відповідач все життя працювала, мала у власності нерухомість, допомагала батькам у селі, а вони їй матеріально. Після початку війни 24 лютого 2022 року сторони через страх та переживання за спільного сина стали мешкати разом позивач переїхав до місця проживання відповідача, а потім сторони зареєстрували шлюб. З цього часу стосунки сторін і почали руйнуватись, бо незалежне один від одного життя, як було до цього часу, скінчилось, а вести спільний побут та господарство сторони не витримали. Надані стороною позивача докази відповідач вважає недостатніми для доведення факту спільного проживання, зокрема і з огляду на усталену практику суду касаційної інстанції. Автомобіль «Honda Accord» відповідач придбала із власних заощаджень та коштів, отриманих у позику від знайомого, має водійське посвідчення з 2007 року. Автомобіль «Dacia Logan» взагалі належав раніше батькові відповідача та був лише переоформлений на відповідача. 04 жовтня 2019 року на підставі договорів дарування у власність відповідача перейшли дві земельні ділянки, а також житловий будинок за адресою [ADDRESS] . За кошти, отримані з продажу 20 вересня 2021 року такого нерухомого майна, 25 грудня 2021 року відповідач набула у власність будинок [ADDRESS] , а також земельну ділянку, на якій він розташований. У своїй відповіді на відзив представник позивача просила суду задовольнити позовні вимоги, пославшись на те, що на час народження саме 30 вересня 2010 року спільної дитини сторін позивач вже був розлучений із попередньою дружиною, сторони проживали разом за адресою [ADDRESS] спочатку разом зі старшим сином відповідача, а потім і зі спільним. Відповідачу було відомо, де і ким працював та скільки заробляв позивач, сторони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали саме сімейні відносини, хоча і без реєстрації шлюбу. Саме позивач утримував сім`ю сторін. Крім того, представник позивача поставила під сумнів дійсність та достовірність розписки про отримання коштів відповідачем. Заперечила представник позивач і можливість існування заощаджень у доповідача для придбання автомобіля. У запереченнях відповідач заперечила можливість задоволення позову, послалась на пропуск стороною позивача строків для подання відповіді на відзив, заперечила належність та допустимість доказів, поданих стороною позивача, а також заперечила про утримання позивачем сім`ї. Третя особа в останнє судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної вище явки учасників справи. Вислухавши представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 20 серпня 2008 року було розірвано шлюб позивач з його першою дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. [INFO] у сторін народилась спільна дитина [PERSON] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження. При цьому у відповідача від іншого чоловіка є старша дитина [PERSON] , що встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також при допитів вказаної особи в якості свідка. 13 листопада 2007 року відповідачем отримано посвідчення водія, що підтверджується його копією. 15 серпня 2017 року в ТСЦ [NUMBER] відбулась реєстрація за відповідачем, як одноосібним власником, автомобіля «Honda Accord» д.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ №1242/2017/582660 від 15 серпня 2017 року, вартість транспортного засобу становила 209449,64 гривень. Викладені обставини підтверджуються копією листа ТСЦ МВС №1249 від 25 серпня 2023 року, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 23 серпня 2019 року в ТСЦ [NUMBER] відбулась реєстрація за відповідачем, як одноосібним власником, автомобіля «Dacia Logan» д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу, укладеному у СГ №5675/19/008871 від 23 серпня 2019 року, вартість транспортного засобу становила 134578 гривень. Викладені обставини підтверджуються копією листа ТСЦ МВС №1249 від 25 серпня 2023 року, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 20 вересня 2021 року на підставі нотаріально посвідчених договір відповідач здійснила продаж належного їй нерухомого майна двох земельних ділянок та житлового будинку, розташованих за адресою [ADDRESS] , загальною вартістю 285220 гривень. Викладені обставини підтверджуються копіями відповідних договорів купівлі-продажу. 25 грудня 2021 року за відповідачем, як за одноосібним власником, була здійснена державна реєстрація права власності на домоволодіння [ADDRESS] , а також на земельну ділянку із кадастровим №1210100000:01:466:0028, на якій це домоволодіння розташоване, на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Загальна вартість придбаного відповідачем вказаного нерухомого майна становила 245880 гривень. При цьому при укладенні вказаних договорів купівлі-продажу відповідачем, як покупцем, було надано нотаріально посвідчені заяви, в яких остання стверджувала, що у шлюбі не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, а грошові кошти, які відповідач витратила на придбання нерухомого майна, належать їй на праві особистої приватної власності, не є об`єктом права спільної сумісної власності. Зазначене домоволодіння продовжує перебувати у власності відповідача. Викладені обставини підтверджуються копіями зазначених договорів купівлі-продажу, копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копіями нотаріально посвідчених заяв, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до копії акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 06 вересня 2023 року, складеного головою квартального комітету №15 та мешканцями будинків [ADDRESS] , однак з 2004 року по дату складення акту за вказаною адресою не проживає. Місце реєстрації позивача підтверджується відміткою в копії його паспорту громадянина України. Судом встановлено, що відповідач в період з 30 листопада 1998 року була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а з 05 грудня 2018 року і до теперішнього часу вже за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру, копіями довідок Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, копіями довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. При цьому за жодною із вказаних адрес не був зареєстрований позивач, лише відповідач, її діти та родичі. Відповідно до копії акту про фактичне місце проживання, складеного мешканцями квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] та затвердженого головою правління ОСББ «Бєляєва-8» від вересня 2023 року, за адресою [ADDRESS] в період з 2007 року по травень 2023 року проживав позивач разом з відповідачем, їх спільною дитиною та старшим сином відповідача [PERSON] . В той же час, відповідно до копії акту №1 про фактичне проживання від 14 жовтня 2023 року, складеного мешканцями квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , а потім і у квартирі [ADDRESS] в період з 01 січня 2007 року по дату складення акту мешкала виключно відповідач разом зі своїми синами. Крім того судом встановлено, що позивач мав офіційне працевлаштування та відповідно офіційних дохід, якого сплачувались податки, в період з вересня 2001 по листопад 2003 року, з березня 2006 року по березень 2008 року, з липня 2010 року по травень 2013 року, з листопада 2018 року по березень 2023 року, що підтверджується копіями довідок Пенсійного фонду України за формами ОК-5 та ОК-7. В свою чергу, відповідач була офіційно працевлаштована та отримувала офіційних дохід в період з січня 1998 року по серпень 1998 року, з лютого 2002 року по червень 2002 року, з січня 2005 року по серпень 2005 року, з квітня 2006 року по березень 2008 року, з вересня 2008 року по червень 2010 року, з жовтня 2010 року по квітень 2011 року, з жовтня 2011 року по вересень 2013 року, з червня 2018 року по березень 2020 року, у червні 2021 року, з вересня 2022 року по червень 2023 року. Дані обставини підтверджуються копіями довідок Пенсійного фонду України за формами ОК-5 та ОК-7, а також копією трудової книжки відповідача. Відповідно до копій товарного чеку, гарантійного талону, рахунків на сплату, актів здачі-прийомки виконаних робіт, позивач 02, 04 та 13 квітня 2019 року, а також 04 травня 2019 року та 19 січня 2023 року забезпечував проведення ремонтних робіт та обслуговування належного відповідачу автомобіля «Honda Accord» д.н.з. [NUMBER] . 30 червня 2022 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 380 ЦК України, правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб. Нормою ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. В той же час, відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 (ст.ст.60-74) СК України. Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Відповідно до п.п.2, 3, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Встановлення факту проживання однією сім`єю у разі існування спору про право вирішується у позовному провадженні (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року по справі №454/1106/17). Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою ст.17 Закону України «Про власність». Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №163/754/17, від 06 квітня 2020 року по справі №641/7033/18, від 24 січня 2020 року по справі №546/912/16-ц, від 19 березня 2020 року по справі №303/2865/17. За змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року по справі №644/6274/16-ц, від 03 липня 2019 року по справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року по справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року по справі №522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року по справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року по справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року по справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року по справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року по справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц, від 12 грудня 2019 року по справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року по справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року по справі №490/10757/16-ц, від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16, від 09 листопада 2020 року по справі №757/8786/15-ц, від 23 вересня 2021 року по справі №204/6931/20, від 03 листопада 2022 року по справі №361/4744/19, від 11 квітня 2023 року по справі №165/2346/20, від 07 червня 2023 року по справі №509/3416/18, від 28 червня 2023 року по справі №357/9241/21. Перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №244/4801/13-ц). Крім того у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року по справі №937/8424/20 викладено наступний правовий висновок. У ст.74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні ст.74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У ст.74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті; як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155). Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене, спираючись на наведені вище обов`язкові для врахування правові висновки судів касаційної інстанції, оцінюючи встановлені судом фактичні обставини спірних правовідносин та подані в обґрунтування і заперечення позовних вимог докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Правова позиція суду щодо такого результат розгляду справи зумовлена наступним. Вирішуючи першу заявлену позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, враховуючи наведений вище правовий висновок Великої Палати Верховного щодо неефектичності такого способу захисту у позовному провадженні, суд вважає за неможливе задоволення цієї позовної вимоги. Разом з тим, встановлення означеного факту є необхідним для вирішення подальших належних та ефективних позовних вимог про поділ спільного сумісного майна сторін, а тому мотивування щодо доведеності чи недоведеності такого юридичного факту суд має викласти у мотивувальній частині свого рішення. Виконуючи таку вимогу, суд приходить до висновку про недоведеність заявленого позивачем до встановлення факту його спільного проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 31 серпня 2007 року по 30 червня 2022 року. Своє рішення суд мотивує тим, що позивач в період з 31 серпня 2007 року по 20 серпня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, а тому встановлення факту його проживання з відповідачем у цей період однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є неможливим, оскільки суперечитиме ст.25 СК України. Щодо решти заявленого періоду, то матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які дозволяли б суду дійти однозначного, беззаперечного висновку щодо дійсності заявленого позивачем факту його спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо дійсності заявленого факту спільного проживання сторін надав суду в якості доказів копії акту про фактичне місце проживання від вересня 2023 року, акту про не проживання за місцем реєстрації, довідки з Пенсійного фонду України форми ОК-5 та ОК-7, копії документів щодо забезпечення здійснення ремонту та обслуговування ним автомобіля відповідача «Honda Accord» д.н.з. [NUMBER] , декілька спільних фотографій сторін, а також судом за клопотанням сторони позивача допитано низку заявлених свідків. Суд оцінює критично та не приймає до уваги як належний, дійсний та достовірний доказ копію акту від вересня 2023 року про фактичне місце проживання позивача разом із відповідачем за однією адресою у певний заявлений період часу, оскільки стороною відповідача, в свою чергу, було подано суду копію іншого аналогічного акту, складеного/затвердженого тією ж посадовою особою, що і перший акт, головою правління ОСББ «Бєляєва-8» від 14 жовтня 2023 року, в якому (акті) стверджуються вже зовсім протилежні обставини, а саме, що за тією ж адресою [ADDRESS] у той же період часу відповідач мешкала лише зі своїми двома дітьми, тобто без позивача. Відтак суд обидва акті не може прийняти до уваги як належні та достовірні докази, а тому відкидає їх. За таких обставин та сам по собі не може підтверджувати факт спільного проживання сторін акт про не проживання позивача за місцем своєї реєстрації. Не приймає суд до уваги як належні та достатні докази для встановлення заявленого позивачем факту спільного проживання сторін та придбання спірного майна за кошти позивача надані стороною позивача копії довідок з Пенсійного фонду України форми ОК-5 та ОК-7, оскільки зазначені в них періоди доходу позивача та його розмір не дозволяють суду стверджувати про наявність у позивача такого рівня доходу, який би дозволяв йому придбати або хоча б внести значну частку при придбанні спірного майна, яке він просить поділити між сторонами. Оцінюючи як докази копії документів щодо забезпечення позивачем ремонту автомобіля «Honda Accord» д.н.з. [NUMBER] , суд відзначає, щодо такі документи засвідчують факти ремонту та обслуговування авто до реєстрації шлюбу сторін декілька разів лише у квітні та травні 2019 року, що не є достатнім для встановлення факту саме ведення сторонами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, побуту, взаємних прав та обов`язків, тривалого (протягом заявленого позивачем періоду) спільного проживання сторін однією сім`єю. Більш того, такі документи підтверджують факти, що сталися вже після реєстрації за відповідачем права власності на автомобіль «Honda Accord» д.н.з. [NUMBER] , на який претендує позивача, а отже не можуть підтверджувати придбання сторонами такого авто саме як спільного сумісного майна. Позовних вимог щодо набуття у свою власність автомобіля «Dacia Logan» д.н.з. [NUMBER] позивачем не заявлено. Відтак, єдиними доказами у справі, які залишись і не були відкинуті чи негативно оцінені судом вище, є спільні фотографії сторін та покази тих свідків, яких суд допитував за клопотанням сторони позивача. Однак, як вбачається зі змісту наведених судом вище чисельних, сталих та обов`язкових для врахування правових позицій судів касаційної інстанції, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За таких обставин, враховуючи недоведеність заявленого факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в суду відсутні підстави вважати, що спірне рухоме та нерухоме майно, заявлене до поділу, є спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу. За таких обставин на вказане майно не поширюється і презумпцію спільності майна. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також виходив і з того, що з огляду на наявні у справі докази спірне домоволодіння, яке позивач просив залишити за відповідачем, не може взагалі бути предметом поділу, оскільки кошти на його придбання були отримані відповідачем з продажу належного їй особисто іншого нерухомого майна. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість і недоведеність жодної із заявлених позовних вимог, а отже і необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed