Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

08.01.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду та просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , про що Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №10 від 05.11.2005 року та залишити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] з ним, батьком за адресою: [ADDRESS] на його повному утриманні та самостійному вихованні. Свої вимоги мотивує тим, що з березня 2022 року вони з дружиною проживають окремо, дружина повернулася жити до своїх батьків в с.Криничне Болградського району, а він з дітьми залишився проживати в м.Києві. Відповідачка поживши у батьків, вирішила виїхати за кордон на підробітки, їх відносини почали поступово погіршуватися, між ними зникло взаєморозуміння, внаслідок чого у них склалися різні погляди на сімейне життя та обов`язки подружжя. Вони втратили почуття не лише любові, ніжності, а й вирішили надалі йти по життю кожний своїм власним шляхом, крім дітей їх ніщо не пов`язує, у зв`язку з чим він хоче розірвати шлюб. На даний час шлюб між ними існує формально, спільного господарства вони не ведуть, бідь-яке примирення між членами подружжя неможливе, відповідач живе своїм життям, допомоги на утримання дітей не надає. Він разом з дітьми зареєстровані та фактично проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , він як батько дітей дуже відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, створивши всі необхідні та належні умови для проживання дітей у квартирі. Так, починаючи з 23.07.2014 року і по теперішній час, він офіційно працює в ТОВ «Будхаус групп», а на час запровадження воєнного стану позивач працює дистанційно на умовах неповного робочого часу, що дає йому можливість повністю опікуватися дітьми, піклуватися, займатися їх утриманням, вихованням, слідкувати за розвитком та здоров`ям дітей, віддавати їм свою любов і турботу, велику увагу приділяти їх розвитку. Старша дитина син Нікіта навчається в Навчально-науковому інституті міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка 4 рівня акредитації на контрактній основі та саме він батько сплачує його навчання та матеріально забезпечує щоденні потреби. Молодших дочок також забезпечує саме він, займається навчанням [PERSON] , яка відвідує на постійній основі групові заняття з англійської мови за авторською методикою, а також відвідує дошкільний заклад. На думку позивача в інтересах дітей буде краще, якщо вони будуть проживати саме з ним. Дружина неодноразово висловлювала бажання, щоб діти проживали з її батьками у с.Криничне Болградського району, у той час коли вона знаходиться за кордоном на заробітках. Її думка щодо місця проживання дітей вже неодноразово змінювалася, тому він вважає за необхідне просити суд вирішити і це питання одночасно з розірванням шлюбу. Між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, який нотаріально посвідчений. Так, як сторони у добровільному порядку не можуть розірвати шлюбу, позивач звертається до суду з цими позовними вимогами. Ухвалою судді від 12.01.2024 року відкрите загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого розгляду. 18.01.2024 року представником позивача [PERSON] , яка здійснює свої повноваження на підставі електронного ордеру серії ВН №1225187 від 25.12.2023 року (а.с.44), було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме в частині залишення малолітніх дочок позивач також просить відібрати їх у матері [PERSON] та передати дітей йому, при цьому залишити їх місце проживання з батьком на його повному утриманні та самостійному вихованні. У зв`язку з чим позивач [PERSON] надав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги - Орган опіки та піклування Криничненської сільської ради Болградського району. 26.01.2024 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву з урахуванням уточнення позовних вимог, в якому визнала позовні вимоги частково, а саме тільки в частині розірвання шлюбу. Так, у відзиві відповідач [PERSON] зазначила, що починаючи з повномасштабного вторгнення на територію України, вона змушена була виїхати за кордон в пошуках роботи, ці обставини мали негативні нервові наслідки, постійне перебування в стресовій ситуації призвело до того, що вона мало спілкувалася з чоловіком та дітьми. Вони з позивачем дійшли згоди щодо розірвання шлюбу та оскільки вона має знову виїжджати за кордон на заробітки, бо в неї укладений контракт, вони з позивачем 23.12.2023 року уклали договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітейи. На той час вона погодилась залишити малолітніх дітей з батьком на його повному утриманні та самостійному вихованні, але вона на даний час відмовляється від виконання договору, щодо залишення дочок з батьком за адресою його проживання, але наполягає на повному утриманні ним дітей, через її скрутне фінансове становище на даний час. Вона має намір виїжджати за кордон на заробітки, тому просить залишити місце проживання дочок з її батьками до її повернення із-за кордону. 16.02.2024 року представник позивача [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, в якій повідомила суд, що батько відповідача є особою похилого віку та інвалідом ІІ групи, мати також є особою похилого віку та за станом здоров`я потребує постійного догляду. Батьки відповідача не мають достатнього доходу для утримання дітей, вони самі потребують догляду, тому дочки сторін не можуть бути залишені на їх утриманні та проживанні. Ухвалою суду від 19.02.2024 року у справі, за клопотанням позивача [PERSON] , до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області, яку зобов`язано надати відповідний висновок з приводу заявленого спору щодо відібрання дітей. 14.03.2024 року судом отримано відповідь голови органу опіки та піклування Криничненської сільської ради Браїла О. за вих.№315, якою повідомлено про неможливість надання висновку, так як батько дітей [PERSON] в селі з 2013 року не проживає та не зареєстрований, мати дітей [PERSON] в с. Криничне зареєстрована з 23 грудня 2023 року, але не проживає, а діти [PERSON] , 2018 року народження та [PERSON] 2021 року народження, в селі ніколи не проживали. В подальшому підготовче засідання було закрите та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання 02.05.2024 року надав заяву, в який просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримав, також просив долучити до матеріалів справи копії закордонних паспортів дружини та малолітніх дочок, а також посвідчення про інвалідність батька відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у своєму відзиві від 26.01.2024 року просила суд розглянути справу без її присутності. Третя особа - Орган опіки та піклування Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області про причини неявки свого представника суду не повідомила, хоча про дату розгляду справи була повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 05.11.2005 року, який зареєстровано Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис №10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 05 листопада 2005 року Криничнеською сільською радою (а.с.21). В період шлюбу у сторін народилися діти: - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 25.04.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Савранського районного управління юстиції Одеської області, на підставі актового запису №25 (а.с.23); - дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 18.06.2022 року повторно Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на підставі актового запису №924 від 02.10.2018 року (а.с.24); - дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 18.06.2022 року повторно Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на підставі актового запису №401 від 06.07.2021 року (а.с.25). Судом встановлено, що сторони однією сім`єю не проживають з березня 2022 року, сумісного господарства не ведуть, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між подружжям зникло почуття взаємної поваги та любові, взаємодопомоги та підтримки, спільне життя подружжя не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, дружина поїхала на заробітки за кордон, де перебуває до цього часу, тому подальше сумісне проживання між сторонами стало неможливим. Згідно зі статтею 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України, передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст. 110, ч.2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, на розірванні шлюбу наполягає. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Крім того, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу. Суд вважає, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що примирення між сторонами, збереження шлюбу та подальше спільне проживання сторін неможливе, а тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. Згідно ч.2 ст. 114 СК України шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимоги про залишення місця проживання дітей з позивачем на повному його забезпеченні та самостійному вихованні. Як вже було встановлено судом, сторони від шлюбу мають трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] (на час ухвалення рішення він досяг повноліття); дочку [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , та сім`я до 27 березня 2024 року перебувала на обліку як багатодітна (а.с.22). Позивач по справі має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , (а.с.17), де також зареєстровано місце проживання всіх трьох дітей, що підтверджено витягом з Реєстру територіальної громади м.Києва №104086784 від 18.12.2023 року (а.с.26). Відповідач [PERSON] зареєстрована з 23 грудня 2023 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом голови органу опіки та піклування Криничненської сільської ради Браїла О. №315 від 14.03.2024 року. Так, проживання дітей разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Старший син сторін [PERSON] , [INFO] , на день ухвалення цього рішення вже досяг повноліття, тому суд вже не може вирішувати питання про місце його проживання, тому в цій частині вимог суд відмовляє. Щодо місця проживання малолітніх дочок сторін та їх відібрання суд зауважує наступне. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно з ч.7, ч.8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажання. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Сімейним кодексом України не передбачено залишення проживання дитини з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Про таку можливість зазначив Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, вказавши, що «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу». Тобто, ключовим у даному випадку є відсутність спору про те, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу. Крім того, вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу суд може, але не повинен, оскільки Сімейним кодексом України такий обов`язок не встановлений. Виходячи з обставин справи, в якій Верховний Суд виклав цю правову позицію, ключовим було те, що Верховний Суд не вважав помилкою суду першої інстанції вирішення питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Вирішуючи заяву позивача про залишення місця проживання дочок після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року. Як вбачається з письмового договору між батьками, сторонами по справі, щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 23.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., зареєстрованого в реєстрі за № 6078, сторонами визначене місце проживання та утримання спільних малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та обговорено умови їх виховання та утримання, а саме на повному його утриманні та самостійному вихованні. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Так, позивачка [PERSON] у своєму відзиві зазначила, що бажає, щоб діти на час її відсутності на території України проживали разом з батьками, які як встановлено судом є особами похілого віку, а батько є також інвалідом другої групи, але наполягала на тому, щоб матеріальне забезпечення залишалося за їх батьком, тобто в цій частині укладеного між ними договору вона зауважень не мала. На даний час відповідач виїхала за межі території України узявши із собою обох дочок, що підтверджується відмітками у закордонних паспортах, тому позивач наполягає на вимогах, щодо їх відібрання. При вирішенні питання про визначення (залишення) місця проживання малолітніх дочок сторін разом із батьком, суд в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи тривалість проживання малолітніх дочок із батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним (діти відвідують заклади саме за місце проживання батька), а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей із батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість позову та залишення місця проживання малолітніх дітей із батьком - позивачем [PERSON] , за відсутності фактичного спору, щодо утримання дітей. При цьому, залишення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачки у справі спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дітей у разі визначення (залишення) місця проживання останніх із батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні. Також враховуючи інтереси дітей, їх належний розвиток та утримання, суд задовольняє вимогу позивача про відібрання дітей від матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та повернення дітей їх батькові [PERSON] за місцем (адресою) його реєстрації або фактичного проживання, оскільки, по-перше, були порушені умови письмового договору від 23.12.2023 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, по-друге, позивач стверджував, що відповідачка не може забезпечити дітям належного сімейного виховання та безпечних (психологічних та фізичних) умов мешкання та розвитку доньок, виключити або стримувати негативні фактори, які мають вплив на дітей з боку членів її оточення, що відповідачка не заперечувала та погодилась із даними доводами.

Outcome: partial