Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з держави-агресора рф суму компенсації за завдану їй моральну шкоду у розмірі 1 442 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що влітку 2014 року територія міста Рубіжне (Луганська область) тимчасово перебувала під окупацією терористичних угрупувань так званої «лнр». Внаслідок цих подій позивач вперше зазнала психологічного насильства, пережила моральні та психологічні страждання внаслідок військової агресії рф проти України. Незважаючи на супротив окупантів, місто Рубіжне (Луганська область) було звільнено завдяки українським військовим, у місті поступово відновлювалося нормальне життя попри активні бойові дії, що продовжувалися в Луганській області. Проте нинішнє мирне життя стало невідновним внаслідок наступної фази військової агресії рф проти України від 24 лютого 2022 року - початку повномасштабного військового вторгнення рф в Україну. Так, через черговий обстріл житлового району м. Рубіжне Луганської області боєприпаси влучили у будинок [ADDRESS] , де розташовувалася квартира [ADDRESS] , та будинок бабусі позивачки. Нині вона та члени її родини втратили житло та перемістилися до міста Києва, де отримали статус внутрішньо переміщених осіб. Повернутися до рідного міста у них немає можливості з огляду на його окупацію, військові дії рф, придбати власне житло у місті Києві або в іншому місті немає можливості, тому вони вимушені орендувати житло, для забезпечення гідних умов проживання. Від початку військового нападу рф проти України позивач та члени її сім`ї постійно перебувають у пригніченому стані, знизився життєвий тонус, що негативно позначається на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Цинізм та жорстокість атак окупантів по цивільних об`єктах, зокрема, у місті Києві та кількість жертв серед цивільного населення, а особливо дітей і підлітків, вкрай негативно впливає на мій на психічний та емоційний стан. Відчуття пережитого у 2014 році у місті Рубіжному (Луганська область) морального та психологічного страждання повторюється. З початку війни позивачці та членам її сім`ї довелося змінити своє життя після евакуації з рідного міста та житла, внаслідок чого зазнали моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним розчаруванням та відчуттям неможливості забезпечити безпеку для своєї сім`ї. Моральні страждання кожного дня посилюються, оскільки кожного дня вони знаходяться у відчаї та розпачі тому, що щоденно в новинах передають про обстріли, руйнування та загиблих в містах. Відчуваючи безпорадність перед небезпекою, відчуття розчарування та моральних страждань посилюються. Позивач є артисткою балету у Національному академічному театрі опери та балету імені Т. Г. Шевченка, проте повноцінно не може працювати, оскільки постійно думає за безпеку свою та членів родини, також про постійну необхідність пошуку житла з належними умовами проживання. Вона позбавлена звичного ритму життя, можливості проживати в рідному місті та житлі, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами, які залишилися в місті Рубіжне (Луганська область). В результаті позивач з сім`єю була змушена неодноразово обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов, але душевного та морального спокою перестала відчувати. Відтак, звичний спосіб життя та належне майно фактично втрачено внаслідок військової агресії рф проти України. Позивач переконана, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їй та членам її сім`ї завдана моральна та майнова шкода, є іноземна країна - рф, її збройні сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та керуються рф і мають на озброєнні засоби, використання яких становить надзвичайну небезпеку для оточуючих. Обґрунтовуючи заявлений розмір компенсації, позивач вказала, що він визначений, враховуючи множинний і триваючий характер порушень її прав, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини практики у схожих справах, і така сума покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно неї. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 25 січня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді 29 січня 2024 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 30 січня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 55-56/. 14 березня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 62/. Разом з позовною заявою позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримуючи позов у повному обсязі, не заперечує проти постановлення заочного рішення /а. с. 30/. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну (правова позиція Верховного Суду у справі № 308/9708/19 у постанові від 14 квітня 2022 року). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] є громадянкою України, народилася у м. Рубіжне Луганської області, де і проживала до червня 2022 року /а. с. 12, 13, 26/. У літню пору 2014 року територія міста Рубіжне (Луганська область) тимчасово перебувала під окупацією терористичних угрупувань так званої «лнр», що підтверджується інформацією із відкритих джерел засобів масової інформації, зокрема, «Суспільне Новини» - загальноукраїнський суспільний телеканал та Інтернет-ЗМІ, є загальновідомою інформацією і не потребує доказування. Внаслідок цих подій [PERSON] вперше зазнала психологічного насильства, пережила моральні та психологічні страждання внаслідок військової агресії рф проти України, що підтверджується інформацією зазначеною у з рішенні від 07 травня 2019 року № 1391 Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області «Про надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, повнолітній особі [PERSON] , [INFO] » /а. с. 35/. Незважаючи на супротив окупантів, місто Рубіжне (Луганська область) було звільнено завдяки українським військовим, у місті поступово відновлювалося нормальне життя попри активні бойові дії, що продовжувалися в Луганській області. Усвідомлюючи проявлену мужність та хоробрість наших захисників, [PERSON] прагнула завжди їм допомагати та підтримувати, так у 2021 році, працюючи у Заслуженому академічному ансамблі пісні і танцю Збройних Сил України, [PERSON] й інші артисти гастролювали по воєнних частинах у Донецькій області, підтримуючи бойовий дух військовослужбовців Збройних Сил України, ця інформація підтверджується записом у її трудовій книжці від 02 лютого 2021 року серія [NUMBER] /а. с. 36/. Проте нинішнє мирне життя стало невідновним внаслідок наступної фази військової агресії рф проти України від 24 лютого 2022 року - початку повномасштабного військового вторгнення рф в Україну. Унаслідок військової агресії рф проти України окупанти (військовослужбовці рф) та терористичні групи («лнр» та «днр») повторно неодноразово намагалися захопити місто Рубіжне (Луганська область), що супроводжувалося щоденними масованими артилерійськими обстрілами, зокрема, по об`єктах цивільної інфраструктури. Так, через черговий обстріл житлового району м. Рубіжне Луганської області боєприпаси 11 березня 2022 року влучили у будинок [ADDRESS] , що належить матері [PERSON] - [PERSON] , у якій проживали разом, по [ADDRESS] , та у червні 2022 року - у будинок її бабусі [PERSON] - [ADDRESS] /а. с. 22, 23/. За цими фактами відкрито кримінальні провадження № 12023130000001360 від 24 квітня 2023 року за заявою [PERSON] , № 12023130000001361 від 24 квітня 2023 року - за заявою [PERSON] /а. с. 24, 25/. З 18 січня 2023 року позивач та її родина, втративши житло у [ADDRESS] , переїхали до Києва, де отримали статус внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується довідками від 15 червня 2022 року № 3006-3006-5001754924 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] і № 3006-5001754969 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , від 18 січня 2023 року № 3006-5002517960 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , довідкою від 15 червня 2022 року, й проживають в орендованому житлі /а. с. 26, 27, 28, 29/. Повернутися до рідного міста у родини немає можливості з огляду на його окупацію, військові дії рф, придбати власне житло у місті Києві або в іншому місті немає можливості, тому вони вимушені орендувати його, для забезпечення гідних умов проживання. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. З 2014 року рф здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії рф та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, збройна агресія рф проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії рф проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії рф розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф. Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт називається російською агресією. Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19 грудня 2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна) та визнано рф державою-окупантом. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України повномасштабне вторгнення збройних сил рф на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року. Загальновідомим є той факт, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької, Луганської, Запорізької, Херсонської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України. Відповідно до частини четвертої ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною другою ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до частини шостої ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії рф проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно з частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1167 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: а) протиправність діяння її заподіювача; б) наявність шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, частина перша статті 1167 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Так, загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05:30 год. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, і даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку рф розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягає доказуванню, згідно з приписами частини третьої ст. 82 ЦПК України. Чинним ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України) Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії рф, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. У зв`язку зі збройною агресією рф проти України, [PERSON] , починаючи з 2014 року, зазнала душевних страждань і принижень, перенесла стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки, оскільки у м. Рубіжне, де вона проживала з дитинства, йшли активні бойові дії, а з травня 2022 року місто окуповане збройними силами рф, вона з родиною вимушена були евакуюватися, переїхавши у зв`язку із цим у м. Києва, вживає додаткових зусиль, для організації свого життя, у тому числі проживає в орендованому житлі, та захисту порушеного права. Крім того, моральні страждання внаслідок стресу через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури тривають і у м. Києві. Згідно з частиною першою та четвертою статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п. 3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Згідно з частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф. Таким чином, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, її особистих прав. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісяамова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також, зокрема, рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно з якими вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У силу положень частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким позивач була звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах за позовами до держави-агресора рф про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід Держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 14 420, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved