Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідач, з метою ймовірного створення тиску та наклепу почала розповсюджувати інформацію через соціальні мережі щодо позивача, яка не відповідає дійсності, що повністю спростовується доказами, а не судженнями. З метою захисту прав та інтересів дітей позивач звернувся до відповідача з позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про визначення місця проживання дітей з батьком. Після цього відповідач звернувся до позивача з позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про визначення місця проживання дітей з матір`ю. Разом з цим, відповідач, не бажаючи вирішувати конфлікт лише у судовому процесі вирішив створювати публікації в соціальній мережі «Instagram», а саме: - публікація від 05.11.2023: « [PERSON] 1976 р.н. [INFO], до війни проживавший у Соборному районі м. Дніпро. Засновник бізнесу [INFO], почесний консул Бразилії, має посвідчення адвоката, балатувався на посаду мера м. Дніпра, багатодітний батько, має 7 неповнолітніх дітей. Наразі, викрав моїх трьох малолітніх дітей, та вивіз їх незаконним шляхом до Канади. Він дуже агресивна людина, з неадекватними та жорстокими методами виховання. Виховальний процес батькакіднепера виглядає так, як на фото у стрічці. Прошу максимальної допомоги, розголосу та репосту» (режим доступу за посиланням: [INFO]) - публікація від 07.11.2023: « 7 жовтня 2023 р , мій колишній цивільний чоловік [PERSON] в. Його сторінка - [INFO] 1976 р.н ,який проживав до війни у м.Дніпро, викрав моїх трьох неповнолітніх дітей, 2010, 2012 та 2015р.н„ які проживали зі мною в Шотландії у статусі біженців з України, та вивіз у напрямку Європи, а далі перевіз їх до Канади. Батько з дітьми не знаходився ніколи і не перебуває зараз у тісному психоемоційному зв 'язку, виявляє часто агресію та неадекватну поведінку. На даний момент я не знаю, що відбувається з моїми дітьми, як вони живуть і в якому стані. Як мати, я закликаю громадськість до будь-якої допомоги, яка допоможе мені повернути моїх дітей, а моїм дітям повернути спокійне та комфортне життя поряд з мамою. Останні півтора року батько не брав фінансової участі у житті дітей аліменти, призначені судом України, платити відмовився. Він агресивний та небезпечний, легко входить у довіру. Після крадіжки дітей він негайно подав до суду України 2 позови - перший про визначення місця проживання дітей з ним. другий - про..» (режим доступу за посиланням: [INFO] . - публікація від 07.11.2013: « [PERSON] 1976 р.н. [INFO], до війни проживавший у Соборному районі м. Дніпро. Засновник бізнесу [INFO], почесний консул Бразилії, має посвідчення адвоката, балатувався на посаду мера м. Дніпра, багатодітний батько, має 7 неповнолітніх дітей. Наразі, викрав моїх трьох малолітніх дітей, та вивіз їх незаконним шляхом до Канади. Він дуже агресивна людина, з неадекватними та жорстокими методами виховання. Виховальний процес батькакіднепера виглядає так, як на фото у стрічці. Прошу максимальної допомоги, розголосу та репосту» (режим доступу за посиланням: [INFO] та [INFO]). Крім цього, відповідач дублює вищезазначені посилання у соціальній мережі Facebook. Позивач зазначив, що зазначені публікації доведено до широкого кола користувачів, тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Під вищезазначеними публікаціями соціальних мереж були залишені негативні коментарі. Зазначені твердження відповідача під час на адресу позивача є свідомо неправдивими (недостовірними), мають наклепницький характер, та порочать ділову репутацію позивача, який є власником бізнесу, що призвело та призводить до розірвань договорів та повернення грошових коштів контрагентів, твердження відповідача не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що має наклепницький характер та не відповідає дійсності, а також принижує ділову репутацію [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) інформацію, поширену [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) у соціальній мережі «Instagram», зобов`язати відповідача спростувати відомості, поширені відповідач, шляхом розміщення вступної та резолютивної частини рішення на її особистій сторінці у соціальній мережі «Instagram». Відповідач скористалась правом подання відзиву по справі, в якому зазначено, що позивач не довів суду, що саме відповідач створювала публікації, що вказані у позові, а також не залучив до участі у справі в якості відповідача власника соціальної мережи «Instagram». Крім того, факти, викладені у публікаціях містять оціночні судження, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Встановлено, що на час подачі позову позивач має статус адвоката, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру адвокатів України свідоцтво № 2139 від 14.06.2010, обліковується у Раді адвокатів Дніпропетровської області. Крім того, позивач є власником підприємств, засновником яких він є. Публікації містять наступну інформацію: - публікація від 05.11.2023: « [PERSON] 1976 р.н. [INFO], до війни проживавший у Соборному районі м. Дніпро. Засновник бізнесу [INFO], почесний консул Бразилії, має посвідчення адвоката, балатувався на посаду мера м. Дніпра, багатодітний батько, має 7 неповнолітніх дітей. Наразі, викрав моїх трьох малолітніх дітей, та вивіз їх незаконним шляхом до Канади. Він дуже агресивна людина, з неадекватними та жорстокими методами виховання. Виховальний процес батькакіднепера виглядає так, як на фото у стрічці. Прошу максимальної допомоги, розголосу та репосту» (режим доступу за посиланням: [INFO]) - публікація від 07.11.2023: « 7 жовтня 2023 р , мій колишній цивільний чоловік [PERSON] в. Його сторінка - [INFO] 1976 р.н ,який проживав до війни у м.Дніпро, викрав моїх трьох неповнолітніх дітей, 2010, 2012 та 2015р.н„ які проживали зі мною в Шотландії у статусі біженців з України, та вивіз у напрямку Європи, а далі перевіз їх до Канади. Батько з дітьми не знаходився ніколи і не перебуває зараз у тісному психоемоційному зв 'язку, виявляє часто агресію та неадекватну поведінку. На даний момент я не знаю, що відбувається з моїми дітьми, як вони живуть і в якому стані. Як мати, я закликаю громадськість до будь-якої допомоги, яка допоможе мені повернути моїх дітей, а моїм дітям повернути спокійне та комфортне життя поряд з мамою. Останні півтора року батько не брав фінансової участі у житті дітей аліменти, призначені судом України, платити відмовився. Він агресивний та небезпечний, легко входить у довіру. Після крадіжки дітей він негайно подав до суду України 2 позови - перший про визначення місця проживання дітей з ним. другий - про..» (режим доступу за посиланням: [INFO] . - публікація від 07.11.2013: « [PERSON] 1976 р.н. [INFO], до війни проживавший у Соборному районі м. Дніпро. Засновник бізнесу [INFO], почесний консул Бразилії, має посвідчення адвоката, балатувався на посаду мера м. Дніпра, багатодітний батько, має 7 неповнолітніх дітей. Наразі, викрав моїх трьох малолітніх дітей, та вивіз їх незаконним шляхом до Канади. Він дуже агресивна людина, з неадекватними та жорстокими методами виховання. Виховальний процес батькакіднепера виглядає так, як на фото у стрічці. Прошу максимальної допомоги, розголосу та репосту» (режим доступу за посиланням: [INFO] та [INFO]). Суд погоджується з думкою позивача про те, що посилання відповідача про факт викрадення ним дітей, жорстоке поводження з ними, не є оціночним судженням та спростовується фактичними обставинами, зокрема висновками органів опіки, довідками Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» тощо. Приймати рішення щодо винуватості особи, відповідно до Конституції України, може виключно суд. Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно ч. 2 ст. б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК України) особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу ст. ст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 297, ст. 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, а також недоторканності своєї честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться п. 19 Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до п. 15 вказаної постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як встановлено, інформація щодо позивача поширена відповідачем публічно, а тому достеменно неможливо порахувати навіть приблизну кількість осіб ознайомлених із змістом статті оприлюдненою відповідачем на його офіційному сайті. Згідно абз. 5, 6 п. 15 постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як передбачено ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з ч.3 статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 по справі Лінгенс (Ілпеем) проти Австрії зазначено, що суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а справедливість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Разом із тим, посилання в публікаціях щодо особистих якостей позивача, стилю виховання дітей є оціночним судженням в розумінні норм діючого законодавства. Факт того, що саме відповідач робила публікації в мережі Instagram підтверджується скріншотом відповідних сторінок вказаної соціальної мережі, де розміщені особисті дані відповідача. Щодо посилань відповідача на той факт, що позивачем не залучено в якості відповідача власника мережи Instagram, суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 344/10697/15-ц, провадження № 61-4652св18, від 13 лютого 2019 року у справі № 687/1125/16-ц,провадження № 61-12617св18, від 18 вересня 2019 року у справі № 753/4350/17, провадження № 61-40286св18, дійшов висновку про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, якщо позивач не вказує у позовній заяві власника вебсайту, у позові необхідно відмовити. Наявні підстави для відступу від таких висновків, оскільки у спірних правовідносинах недостовірна інформація розповсюджувалась через вебсторінку відповідача у соціальній мережі Instagram, а з урахуванням статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту не є власником вебсторінки, власник вебсторінки самостійно володіє обліковим записом та може незалежно від власника вебсайту розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею. У цій справі власник вебсторінки та особа, що розповсюджувала недостовірну інформацію є однією і тією особою. У подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі Верховний Суд не вказує на необхідність залучення власника вебсайту як співвідповідача (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, провадження № 61-20354св18, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18, провадження № 61-15144св19 ). Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена ([INFO]) достовірну інформацію про себе ….. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена ([INFO]) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом "в" цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права») ( див.: постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19). Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб - сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб - сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Instagram є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Instagram не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника веб -сайту як співвідповідача (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18-ц). З огляду на викладене та правове регулювання спростування поширеної інформації, захисту гідності та ділової репутації, викладеної в мережі Інтернет, Верховний Суд зазначає, що питання залучення до участі у справі власника веб-сайту залежить від того, чи відомий автор поширеної інформації, якщо автор невідомий або неможливо встановити його особу, а також коли інформація є анонімою і доступ до веб-сайта вільним, то належним відповідачем є власник веб-сайта ( постанова Верховного Суду по справі 713/1710/19) Враховуючі вищевикладене суд вважає, що, часткова інформація, поширювана щодо [PERSON] про факт викрадення ним дітей, жорстоке поводження з ними відповідачем не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Інформація, викладена у публікаціях щодо [PERSON] , є такою, що може бути перевірена на її правдивість, що в свою чергу виключає віднесення її розповсюдження до оціночних суджень чи критичних зауважень. Інформація з цього приводу, яка викладена у публікаціях, не відноситься до оціночних суджень, оскільки вона викладена у формі тверджень і носить фактичний характер, оскільки відповідач з достовірністю вказав, що позивачем здійснено злочин. Таким чином, поширена відповідачем інформація представлена у формі тверджень та носить фактичний характер, а тому поширення відповідачем інформації у вказаний спосіб має обвинувальний нахил у вигляді звинувачення позивача у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), а тому суд вважає, що у наявні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо поширення недостовірної інформації про позивача та про визнання цієї інформації недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При розгляді даної справи всі обставини судом встановлені, що вбачається з вищевикладеного. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною і спростовується особою, яка її поширила; задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного, Закону України «Про авторське право і суміжні права», постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995,

Outcome: partial