Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

07 липня 2021 року [PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики № 27/07/20-15 від 27.07.2020 року у сумі 351 582, 64 грн., з яких: 134 160 грн. сума основного боргу, 6412,85 грн. інфляційні збитки, 1720,19 грн. 3% річних від простроченої суми, 209 289,60 грн. сума неустойки у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості; витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 3515,82 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий Договір позики № 27/07/20-15, предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів у сумі 182458 грн., що за курсом АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,950 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 6528 доларів США. Пунктом 9 Договору встановлено, що у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п.1 Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим Договором. Згідно п. 2 Договору позики, сума позики отримана відповідачкою в повному обсязі до моменту підписання договору. Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до графіку повернення, закріпленому у п. 5 Договору позики, становив 27 січня 2021 року включно. Даний договір міг бути пролонгований за домовленістю сторін. Згідно п. 8 Договору позики, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору, на банківський рахунок або готівкою. Відповідно до п. 13 Договору позики, факт повернення позики або її частини підтверджується заявою позикодавця, про одержання суми позики в повному обсязі або частково, яке є єдиним належним підтвердженням виконання позичальником зобов`язання за цим договором. Після повного виконання зобов`язання позичальником, позикодавець має передати йому розписку про отримання позики. Згідно п. 11 Договору з метою забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за цим договором 27.07.2020 між позикодавцем та позичальником був укладений договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Онищенко С.В. Згідно з п. 12 Договору та Договору застави забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля Mazda модель 3, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , який належав Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 25.07.2020 ТСЦ6341. Договором застави визначено, що звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися на вибір Заставодержателя в такий спосіб: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового звернення стягнення на предмет застави. Додатковим забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за Договором виступила підписана довіреність від 27.07.2020 на право користування розпорядження автомобілем Mazda модель 3, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] . Відповідно до п. 15.2. Договору позики, Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями Договору позики (в тому числі щодо своєчасного повернення позики). Згідно з п. 15.4. Договору позики, у разі невиконання Позичальником умов Договору позики, Позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики, сплатити враховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язання за Договором позики. Отже, відповідно до умов Договору позики, Позичальник мала повернути Позикодавцеві до 27.01.2021 грошові кошти у сумі 182458 грн., що за курсом АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,950 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 6528 доларів США. Станом на 27.01.2021 відповідач погасила 48298 грн. Залишок заборгованості за договором позики становив 134 160 грн. Починаючи з 27 січня 2021 року позивач постійно в усній формі вимагала повернення залишку боргу, але відповідач не виконувала взяті на себе зобов`язання. До теперішнього часу відповідач в повному обсязі борг не повернула, чим взяті на себе зобов`язання не виконала. Таким чином, відповідач умисно ухиляється від виконання покладених на неї Договором позики зобов`язань. Також позивач зазначає, що крім сплати судового збору, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу, які складаються з гонорару адвоката за представництво в суді, складання та подання позовної заяви та іншої правничої допомоги, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Тому, у разі прийняття рішення по справі на користь позивача, він має сплатити додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних. Отже, попередня (орієнтовна) сума витрат на професійну правничу допомогу становить 30000 грн. З урахуванням викладеного, позивач була вимушена звернутись з даною позовною заявою до суду для захисту своїх прав. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.10.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова, ухваленим 27 січня 2022 року у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, заявлені позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 134 160 гривень, інфляційні витрати у розмірі 6412,85 гривень, 3% річних у розмірі 1720,19 гривень, пеню у розмірі 134160 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2764,53 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на надання правової допомоги у розмірі 9600 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 21.02.2023 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Керімова А.З. надійшла заява, в якій останній просить скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкові від 27.01.2022 року, посилаючись на те, що відповідачці [PERSON] не було повідомлено про розгляд справи. Крім того, просить поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, через те, що відповідачка не отримувала судові виклики до Московського районного суду м. Харкова на судові засідання по справі № 643/12192/21. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.03.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Керімова А.З. про перегляд заочного рішення залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.04.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Керімова А.З. про перегляд заочного рішення визнано неподаною та повернуто заяв никові. 21.04.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Керімов А.З. повторно подав заяву про перегляд заочного рішення, в якій останній просить скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкові від 27.01.2022 року, посилаючись на те, що відповідачці [PERSON] не було повідомлено про розгляд справи. Крім того, просить поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, через те, що відповідачка не отримувала судові виклики до Московського районного суду м. Харкова на судові засідання по справі № 643/12192/21. 28.04.2023 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова прийнято до розгляду заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Керімова А.З. про перегляд заочного рішення. Призначено судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.07.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Керімова А.З. про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2022 року у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Скасовано заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2022 року у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 14.08.2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Гупал Р.М. в порядку ст. 49 ЦПК України подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики № 27/07/20-15 від 27.07.2020 року у сумі 421 982,26 грн., з яких: 199 629,60 грн. сума основного боргу; 200 000 грн. сума пені; 4822,27 грн. 3 % річних; 17 530,39 грн. інфляційні збитки; витрати на правничу допомогу та судовий збір. У судовому засіданні представник позивача зазначив, що станом на 27.01.2021 року відповідач повернула частину позики у розмірі 876 доларів США. Залишок заборгованості за Договором позики становив суму, еквівалентну 5652 доларам США, що враховуючи курс продажу долара США -28,30 грн., дорівнював 159 951,60 грн. 11.03.2021 року відповідач повернула позивачеві ще 300 доларів США. Залишок заборгованості за Договором позики становив суму, еквівалентну 5352 доларам США, що враховуючи курс продажу долара США -27,90 грн., дорівнював 149 320,80 грн. В подальшому погашення заборгованості за Договором позики відповідач не здійснювала. До теперішнього часу в повному обсязі борг не повернула, взяті на себе зобов`язання не виконала. Враховуючи, що позика не повернута до цього часу, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентною за курсом продажів доларів США в АТ «Приватбанк» на день подання заяви про збільшення позовних вимог. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» курс гривні до долара США станом на 09.08.2023 року (дата подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог) становить 37,30 грн., а отже сума основного боргу, станом на дату подачі заяви про збільшення позовних вимог становить 199 629,60 грн. Таким чином, загальна сума боргу за Договором позики, яка підлягає поверненню відповідачем складає 421 982,26 грн., з яких: 199 629,60 грн. сума основного боргу; 200 000 грн. сума пені; 4822,27 грн. 3 % річних; 17 530,39 грн. інфляційні збитки. Представник також просив стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги та судового збору. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заві. Надав відповідні пояснення. Представник відповідача подавав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме копії розписок від 27.11.2020, 25.01.2021, 11.03.2021 року та електронні копії квитанцій, копії заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 646/2867/21 які були долучені до справи. Крім того, представником відповідача було заявлене клопотання про опитування сторін як свідка та виклик свідка, яке було задоволено судом частково ухвалою від 31.01.2024 року, викликано в якості свідка [PERSON] та провести письмове опитування відповідачки як свідка. 02.04.2024 року від відповідачки [PERSON] надійшла заява про опитування відповідача як свідка, в якій вона надала наступну відповідь на питання: відповідачем [PERSON] отримано на руки від [PERSON] 4 700 доларів США. Судом надавався час відповідачу та її представнику, надсилались повістки свідку, але явка свідка забезпечена не була, свідок надав заяву про відкладення розгляду справи, але жодних доказів поважності причини своєї неявки до суду не надав, тому суд з урахуванням думки представника позивача та принципу розумності процесуальних строків, продовжив розгляд справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, відзив на позовну заяву не подали. Так, 02.05.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із тим, що відповідач зі своєю донькою в лікарні, але жодних доказів причин своєї неявки до суду не подала. Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, вирішив відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справи в судове засідання. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цьогоКодексусудове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Судом встановлено, що відповідач та її представник про дату та час судового розгляду справи були повідомлені належним чином, відзив не подали. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Клопотання про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. Судові засідання, призначені на 15.11.2023 року, 29.02.2024 року, 02.04.2024 року відкладались за клопотанням представника відповідача. Ураховуючи викладене, з метою недопущення затягування розгляду справи та порушення процесуальних строків розгляду справи, зважаючи на те, що неявка відповідача та її представника не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду справи, а також на те, що суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, на чому наполягав і представник позивача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, 27 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий Договір позики № 27/07/20-15, предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів у сумі 182458 грн., що за курсом АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,950 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 6528 доларів США. Згідно з п. 1 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеним цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядок передбаченому цим Договором 6528 доларів США, за курсом продажу в АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше 6 (шість) місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 27.01.2021 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Відповідно до п. 2 Договору позики, сума позики отримана відповідачкою в повному обсязі до моменту підписання договору. Договором позики передбачено, що кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до графіку повернення, закріпленому у п. 5 Договору позики, становив 27 січня 2021 року включно. Згідно з п. 8 Договору позики, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, на банківський рахунок або готівкою в м. Харкові. При зміні банківських реквізитів Позикодавець зобов`язаний вчасно повідомити про таку зміну. Пунктом 9 Договору встановлено, що у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п. 1 Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим Договором. Відповідно до п. 10 Договору позики, у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (чергової її частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Згідно з п. 13 Договору позики, у випадку повернення суми позики, визначеної в п. 1 даного договору, Позичальником готівкою, Позикодавець зобов?язаний видати Позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов?язання Позичальником за даним договором Позикодавець зобов?язується також передати Позичальнику Розписку. Факт повернення позики або її частини підтверджується заявою Позикодавця. Наявність зазначеної заяви у Позичальника є єдиним належним підтвердженням виконання ним зобов?язання за цим Договором щодо повернення позики або її частини належним чином. Припинення зобов?язань Позичальника за цим договором позики (виконанням або з інших підстав, передбачених законодавством) тягне за собою припинення договору застави, та надання витягу з державного реєстру рухомого майна про зняття обтяжень з предмету договору застави, а також всіх похідних від нього зобов?язань. Відповідно до п. 15.2. Договору позики, Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями Договору позики (в тому числі щодо своєчасного повернення позики). Згідно з п. 15.4. Договору позики, у разі невиконання Позичальником умов Договору позики, Позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики, сплатити враховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язання за Договором позики. Факт того, що відповідачка 27 липня 2020 року отримала від позивачки [PERSON] позику у сумі 182458 грн. що за курсом АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США=27,950 грн.) згідно договору позики 27/07/20-15 від 27 липня 2020 року і зобов`язується повернути суму [PERSON] в строк до 27 січня 2021 року включно, підтверджується розпискою, копія якої міститься в матеріалах справи. При цьому, у даній розписці [PERSON] власноручно зазначила, що суму у розмірі 182458 грн., яка на день укладення Договору позики була еквівалентною 6528 доларам США, вона отримала від [PERSON] . Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі№ 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики від 27.07.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином, а його порушенням є невиконання, що призводить до застосування статті 625 ЦК України(статті 526, 610, 612 ЦК України). При цьому, у чинному законодавстві немає норми, яка б пов`язувала припинення зобов`язання з наявністю судового рішення та виконавчого провадження, а тому, до моменту повного та належного виконання основного зобов`язання підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України (за умови неналежного виконання основного зобов`язання). Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України. Так, матеріали справи містять копії розписок про повернення боргу відповідачем, які свідчать про часткове погашення боргу відповідачем на загальну суму 888 доларів США. Інших доказів на підтвердження повного виконання своїх зобов`язань за договором позики, у тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надала. Суд не бере до уваги копії квитанцій наданих представником відповідача як доказ, позаяк незрозуміло кому саме перерахувались кошти за цими квитанціями та у зв`язку з чим. Також суд не бере до уваги опитування відповідача як свідка, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що на день постановлення рішення суду вся сума боргу відповідачем не сплачена, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 199 629,60 грн. сума основного боргу; 17 530,39 грн. інфляційні збитки; 4822,27 грн. 3% річних. Стосовно позовних вимог, які стосуються стягнення з відповідача нарахованої пені за договором позики суд зазначає наступне. Відповідно до п. 10 Договору позики, за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком), Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. З огляду на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики, відповідач звільнений від відповідальності, а саме від сплати неустойки за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину. На підставі викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми пені за договором позики № 27/07/20-15 від 27.07.2020 року у період дії карантину не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 45 439, 11 гривень, суд зазначає наступне. Так, розглянувши надані докази на підтвердження понесення позивачем [PERSON] судових витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Матеріалами справи підтверджується наданням адвокатом Гупалом Р.М. усіх видів правничої допомоги, а саме: договором про надання правничої допомоги від 12.09.2022 року; Додатком до договору про надання правової допомоги б/н від 12.09.2022 року; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю; ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1142323; Попереднім розрахунком вартості однієї години надання послуг на правову допомогу [PERSON] відповідно до договору про надання правової допомоги від 12.09.2022 по справі за позовом до [PERSON] ; Актом наданих послуг від 09.06.2023 року; Рахунком-Фактурою № б/н від 09.08.2023 року до акту наданих послуг від 09.08.2023 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, виходячи з яких суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи,

Outcome: partial