Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивач Інчин звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що його батько - [PERSON] відповідно до заповіту (реєстраційний номер № 135) від 13 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Теревніковою Л.М., заповідав йому все майно (нерухоме, рухоме, корпоративні права, цінні папери, рахунки тощо), де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що на день його смерті буде належати йому по закону, та на що батько позивача за законом матиме право. [INFO] батько помер. На день смерті на праві приватної власності йому належали дві квартири, розташовані в м. Одесі, а саме квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , а також автомобіль «Сузукі - Гранд Вітара». 24.12.2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранської А.М. із заявою про прийняття спадщини і від неї дізнався, що з такою ж заявою до неї звернулася відповідачка, [PERSON] , [INFO] , яка мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , якій батько заповів квартиру [ADDRESS] . Заповіт на її ім`я був посвідчений 07.09.2019 року (реєстраційний № 6241) приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. Позивач вважає заповіт його батька - [PERSON] від 07.09.2019 року на користь [PERSON] слід визнати недійсним оскільки на час складання заповіту батько позивача важко хворів на онкологію, переніс декілька операцій. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідачки проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволенні, з наступних підстав. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 , 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13.02.2018р. [PERSON] залишив заповіт яким на випадок його смерті усе своє майно заповів його сину (позивачу) [PERSON] (т.1 а.с.10). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № [NUMBER] . Згідно з копією заповіту від 7.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранської А.М. реєстровий №6241, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповів квартиру [ADDRESS] - відповідачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті останнього. Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не можуть покладатися докази, що ґрунтуються на припущеннях. За клопотанням сторони позивача, з метою встановлення в якому психічному стані знаходився заповідач [PERSON] в момент складання заповіту від 7.09.2019 року, судом призначалася судово-психіатрична експертиза, висновок якої було надано суду (т.1 а.с.237). Отже, оцінюючи в сукупності з іншими доказами, висновок судово-психіатричної експертизи №413 від 20.09.2022 року (т.1 а.с.238-248) відповідно до якого вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] , на момент складання заповіту на ім`я [PERSON] від 7.09.2019 року, був абсолютно позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними і надавати їм належну оцінку та передбачати їх наслідки, суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт слід визнати недійсним. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved