Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов ТОВ «Управляюча компанія «Венеція», за результатом розгляду якого позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «УК «Венеція» грошові кошти в загальній сумі 23 085,61 грн., яка складається із суми основної заборгованості в розмірі - 22 704,00 грн.; суми інфляційного збільшення боргу в розмірі - 286,21 грн.; суму 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі - 95,40 грн. В обґрунтування позову вказує, що позивач здійснює обслуговування на договірних засадах вбудованих підземних автостоянок (паркінгів), зокрема і паркінг по [ADDRESS] на 118 машиномісць загальною площею 5168,4 кв.м., де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, надання комунальних послуг, обслуговування систем пожежогасіння тощо, а також формує і надає споживачам рахунки на оплату наданих послуг згідно їх вартості. Відповідач є власником машиномісця № [NUMBER] за адресою, зазначеною раніше. Тому, 01.02.2019р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки. Позивач вказує, що відповідно до умов договору позивач має зобов`язання з приводу обслуговування підземної автостоянки власними силами, а також із залученням спеціалізованих підрядних організацій (забезпечує належний санітарний та технічний стан підземної автостоянки), а відповідач зі свого боку зобов`язаний відшкодовувати позивачу вартість витрат з утримання підземної автостоянки (паркінгу). Так, позивач вважає, що виконує умови договору належним чином, при цьому відповідач не відшкодовує витрати на утримання підземної автостоянки, визначені договором, у розмірі 688,00 грн., а тому за останнім обліковується заборгованість 22 704,00 грн. Також, позивач просить суд застосувати положення ст. 625 ЦК України до виниклої заборгованості та стягнути з відповідача на користь позивача суму інфляційного збільшення боргу, нараховану за період з квітня 2021 р. по січень 2022 р. - 286,21 грн.; сума 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з квітня 2021 р. по січень 2022 р. - 95,40 грн. Ухвалою судді від 01.02.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 05.04.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечує проти задоволення позову, вказуючи, що позивач посилається на договір № ВЗ/7-69 від 01.02.2019, який, згідно з рішенням суду визнано припиненим з 01.01.2020 року. Представник відповідача вказує, що з 01.01.2020 року між сторонами не існувало жодних договірних відносин щодо утримання підземної автостоянки, а тому заборгованість за послуги з утримання автостоянки відсутня. Використання відповідачем свого машиномісця не свідчить про продовження дії договору, адже він володіє ним на праві приватної власності, а на спірні правовідносини не поширюються норми законодавства щодо житлово-комунальних послуг. У квітні 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що припинення договірних відносин між сторонами не призвело до фактичного припинення надання послуг позивачем, а відтак відповідач як власник машиномісця має сплатити на користь позивача кошти за фактично надані та отримані житлово-комунальні послуги. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач здійснює обслуговування багатоквартирних житлових будинків у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі вбудованих підземних автостоянок (паркінгів), де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, комунальні послуги тощо на підставі актів прийому-передачі підземної автостоянки на обслуговування від забудовника ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг». 09.11.2021 року ТОВ «УК «Венеція» змінило найменування з попереднього найменування ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на поточне найменування. 18.05.2012 року на підставі акту прийому-передачі житлового будинку від 01.12.2011 «ТМО «Ліко-Холдинг» передало, а ТОВ «Ліко-Житлосервіс» прийняло на обслуговування введеного згідно Сертифікату відповідності серія КВ №16411013208 від 06.07.2011р. у складі житлового будинку паркінгу по [ADDRESS] на 118 машиномісць загальною площею 5168,4 кв. м. Для обслуговування підземної автостоянки, утримання її в належному стані і забезпечення безпеки майна третіх осіб (власників автомобілів), TOB «Ліко-Житлосервіс» уклало відповідні договори з підрядними організаціям щодо постачання електроенергії, забезпечення цілодобової охорони та організації контрольно-пропускного посту, технічного обслуговування та ремонту системи протипожежної безпеки. Відповідач [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] за вказаною адресою, що підтверджується наявними у справі доказами. 01.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки №В3/7-69, за умовами якого замовник відшкодовує Виконавцю вартість витрат з утримання підземне автостоянки (паркінгу) блок В3/7 за адресою: [ADDRESS] , та інших витрат для обслуговування підземної автостоянки (паркінгу), а Виконавець за рахунок коштів замовника забезпечує належний санітарний та технічний стан підземної автостоянки строк та на умовах, що передбачені цим договором. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року у справі №752/5901/20 позов [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Хомич Іван Олександрович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» про визнання договору припиненим, дій протиправними, скасування заборгованості та стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано договір № В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 01.02.2019 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс», припиненим з 01.01.2020 року. У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2022 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. Позивач стверджує, що продовжував обслуговувати паркінг до грудня 2023 року включно і надавав послуги по машиномісцю, яке належить відповідачу. Відповідач виниклу заборгованість перед позивачем не визнає, вказує, що підстави для стягнення зникли в момент визнання договору №В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки припиненим, що свідчить про припинення взаємних прав та обов`язків відносно один одного, однак позивач у невстановлений спосіб продовжив здійснювати нарахування оплати за послуги, які фактично не надавались, а відтак відсутні підстави для стягнення суми заборгованості із відповідача, нарахованої після припинення між сторонами договірних відносин. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій та вчинків осіб, які породжують права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки зокрема, виникають з договорів та інших правочинів. Внаслідок укладення договору сторони набувають права та обов`язки. Їх зміна та припинення має відбуватися у такій же формі, як і укладення договору. У разі порушення прав та обов`язків сторін договору їх захист відбувається способами, передбаченими ст. 16 ЦК України. Зокрема, такими способами є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення тощо. Таким чином, особа, права якої порушені, вправі ставити питання про визнання договору припиненим (розірваним). Для визначення моменту припинення (розірвання) договору слід виходити з того, як зазначене питання врегульоване в самому правочині, а за відсутності такого врегулювання мають застосовуватися приписи розділу II глави 53 ЦК України, якими врегульовані питання укладення, зміни та розірвання договору та положення глави 63 ЦК щодо регулювання послуг. Так, Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року визнано договір № В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 01.02.2019 року, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» припиненим з 01.01.2020 року. Однак, разом із цим необхідно враховувати положення законодавства про надання житлово-комунальних послуг. У відповідності до ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежно ї якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. Порядок перевірки якості надання комунальних послуг та якості послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача. Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості. При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що факт використання відповідачем машиномісця не свідчить про продовження дії Договору №В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на договірних засадах, однак свідчить про використання послуг, що надаються позивачем, таких як забезпечення охорони, забезпечення електроенергії і т.д., а отже про споживання комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, суд не приймає розрахунок заборгованості, складений позивачем, так як між сторонами відсутні відносини з приводу погодження вартості відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, оскільки, як встановлено судом вище, договір В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки припинився на підставі рішення суду, а отже і умова про погодження тарифу. Інших доказів про можливість застосування позивачем тарифу в розмірі 688 грн. до періоду з 01.04.2021 р. до 31.12.2023 р., який був би погоджений [PERSON] , матеріали справи не містять, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості в розмірі 23 085,61 грн. не доведена матеріалами справи. Крім того, з огляду на те, що суд не знайшов достатніх підстав для стягнення із відповідача на користь позивача основної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги, а відтак відсутні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. У порядку ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed