Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області як орган опіки та піклування, виконавчий комітет Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог заначив, що з червня 2010 року він перебував з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, [INFO] в них народилася дочка [PERSON] . У вересні 2016 року відповідачка перестала проживати разом з позивачем та дитиною, участі у її вихованні не приймає. [PERSON] ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться навчанням, станом здоров`я, тому просив суд позбавити її батьківських прав щодо [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити з викладених у позові підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до положень ч. 1 ст. 128 ЦПК України. Представник виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, направив заяву, згідно якої просив провести судовий розгляд у його відсутність. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 11 лютого 2016 року виконавчим комітетом Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області, а.с. 4). Відповідно до довідки від 23 січня 2024 року № 01-19-02, характеристики від 23 січня 2024 року № 01-19-03, [PERSON] є ученицею шостого класу Декабристівської гімназії Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, навчається в закладі з 1 класу, була зарахована 31 серпня 2018 року; вихованням дитини займається батько (а.с. 7,8). В довідці від 24 січня 2024 року № 65, характеристиці від 24 січня 2024 року, виданій ДП «ДГ ім Декабристів ІПРНААН», зазначено, що [PERSON] працює на підприємстві з 06 червня 2019 року, отримує заробітну плату. За час роботи зарекомендував себе як добросовісний, відповідальний працівник, не конфліктний, порушень трудової дисципліни не має (а.с. 8-10). Свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що вони є сусідами [PERSON] , який самостійно займається вихованням дитини, її мати [PERSON] з ними не проживає, не відвідує, не допомагає матеріально. [PERSON] не приймає участі у вихованні дочки. Виховувати дитину [PERSON] допомагає його мати, яка проживає разом із ними. Неповнолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка з нею майже не спілкується, не відповідає на телефонні дзвінки. Коли вона приїжджає до матері, остання не хоче її бачити, спілкуватися, нічого не купує, подарунки не дарує. З навчанням допомагає батько, робить усе необхідне для забезпечення її життя, навчання. За змістом ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі, коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та ч. 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав від 30 квітня 2024 року зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] з нвступних підстав. [PERSON] проживає разом із дитиною [PERSON] , матір`ю [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає. На засідання виконавчого комітету не з`явилась, по телефону повідомила свою адресу проживання, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] , вважає, що [PERSON] налаштував дитину проти неї. Доказів на спростування наведених фактів відповідачкою суду не надано. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків відносно [PERSON] , участі в її вихованні не приймає, не турбується про здоров`я дитини. Фінансової допомоги для виховання та утримання не надає, не виявляє у відношенні до неї турботи, що вказує на неналежне виконання батьківських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, в розумінні законодавчих положень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини, тому підлягає задоволенню. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в розмірі 1 221,20 грн.

Outcome: approved