Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

29.02.2024 представник позивача, адвокат Романченко Олексій Михайлович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що13.01.2014 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900, відповідно до умов якого позивачем було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10881,62 євро на 366 днів по 13.01.2015 під 8 % річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання. Банк добровільно депозит та нараховані відсотки не повертає. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі №357/1559/22, між тими ж сторонами, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 у розмірі 10881,62 ЄВРО, суму нарахованих відсотків у розмірі 5181,62 ЄВРО, 3% річних на суму вкладу в розмірі 778,11 ЄВРО та 3 % річних на суму процентів в розмірі 370,52 ЄВРО, загалом 17211,87 ЄВРО. У зв`язку із невиконання відповідачем зазначеного рішення суду, [PERSON] у 2023 році звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до АТ КБ «Приватбанк», про стягнення 3 % річних за прострочення повернення вкладу та процентів в євро за період з 21.05.2022 по 13.05.2023. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2023 у справі № 357/5618/23 стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 318,40 ЄВРО - три проценти річних за прострочення повернення вкладу на суму 10881,62 ЄВРО за період з 21.05.2022 по 13.05.2023, та 151,62 ЄВРО три проценти річних за прострочення сплати процентів по вкладу на суму 5181,62 ЄВРО за період з 21.05.2023 по 13.05.2023, а всього стягнути 470,02 ЄВРО. З огляду на триваюче порушення відповідачем прав позивача як вкладника, останній в силу норми ст. 625 ЦК України вправі вимагати стягнення на свою користь 3 % річних за прострочення повернення вкладу в сумі 10881,62 Євро та 3 % річних на прострочені проценти в розмірі 5181,62 ЄВРО за новий період невиконання відповідачем свого обов`язку, а саме: з 14.05.2023 по 29.02.2024. Так, розмір 3 % річних на суму вкладу 10 881,62 євро за період з 14.05.2023 по 29.02.2024 становить 261,16 ЄВРО (3 % / 365 днів х 10881,62 ЄВРО х 292 дні / 100), а розмір 3 % річних на суму процентів по вкладу 5181,62 ЄВРО за період з 14.05.2023 по 29.02.2024 становить 124,36 Євро (3 % / 365 днів х 5181,62 ЄВРО х 292 дні / 100). У зв`язку з цим, просив у судовому порядку стягнути з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь позивача [PERSON] , 261,16 Євро як 3% річних за прострочення повернення вкладу в сумі 10881,62 євро та 124,36 євро як 3% річних за прострочення повернення процентів в сумі 5181,62 євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014, за період з 14.05.2023 по 29.02.2024. 04.03.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 27.03.2024 представник відповідача, за довіреністю Штронда Антон Михайлович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, щоАТ КБ «ПриватБанк» із заявленим позовом не погоджується, вважає його необґрунтованим та безпідставним з наступних підстав. 17.11.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», в тому числі і по договору №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014, який є предметом спору. Із зазначеного вбачається що з 17.11.2014 за зазначеним договором, який є предметом спору в даній справі було змінено боржника, з первісного боржника АТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон». З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від [PERSON] відносно переведення банком боргу за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди [PERSON] .Отже, внаслідок укладання 17.11.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу АТ КБ «ПриватБанк» не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014. У зв`язку з вище викладеним, вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ 2Фінансова компанія «Фінілон». Також, зазначає, що договір про переведення боргу від 17.11.2014 був укладений сторонами у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину, наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання, перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику. Отримання згоди від Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк), грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства. Згода або незгода кредитора на переведення боргу є одностороннім волевиявленням Кредитора, направленим до первісного, Нового чи обох боржників. Тобто, у даному випадку мова йде не про дозвіл чи заборону на укладення договору переведення боргу, оскільки будь-яка особа вправі домовитися з іншою про виконання останньою певного зобов`язання перед своїм Кредитором. Таким чином, згода Кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу та не може впливати на його недійсність в цілому. До того ж, згода Кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним Кодексом України прямо не передбачено право Кредитора надавати згоду на переведення боргу виключно перед укладанням та виконанням правочину. Згода Кредитора, у тому числі яка надана/отримана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого Кредитора (що є також юридичним фактом, що породжує цивільні правовідносини), до яких відноситься також і «мовчазна» згода, надана після укладання та виконання сторонами договору про переведення боргу - свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування Кредитора у зобов`язальному правовідношенні з новим боржником. З урахуванням вищенаведеного, вбачається, що договір про переведення боргу від 17.11.2014:не є нікчемним (постанова КЦС ВС від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19), є дійсним (Постанова КГС ВС від 01.06.2022 у справі № 904/1721/20), є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦКУ), укладений з повним дотриманням вимог ст. 520, 521 ЦК України (згода Кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі Договору про переведення боргу від 17.11.2014 на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначений ст.205 ЦК України), зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків Новим боржником (ТОВ «ФК «Фінілон») перед Кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є Фінансова Компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між Первісним та Новим боржником Договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду). Щодо нарахованих Позивачем 3% річних за ст. 625 ЦКУ, то у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк», не є боржником за депозитним договором який є предметом спору, тому відсутні підстави для стягнення з Банку 3 % річних нарахованих позивачем. Між іншим зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 навела правовий висновок щодо нарахування 3% річних виключно на тіло депозиту. Враховуючи зазначене, нараховані позивачем 3 % річних на суму відсотків є невірним. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 01.04.2024 представник позивача, адвокат Романченко О.М., подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що банк подав відзив, в якому зазначив про нібито переведення в 2014 році боргу по депозиту позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» при наявності мовчазної згоди позивача. З огляду на це АТ «КБ «Приватбанк» не вважає себе відповідачем у даній справі та зобов`язаною особою у депозитних (грошових) правовідносинах з позивачем, не згоден із нарахуванням 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України. Не можемо погодитися з доводами Банку та заперечуючи про них, зазначаємо наступне. 1. Щодо переводу боргу Як зазначено в позові, депозитний договір укладений між [PERSON] та АТ «КБ «ПриватБанк». Банк зазначив про перевод боргу за депозитними договорами позивача на користь ТОВ «ФК «Фінілон». Вважаємо, що по відношенню до вкладу позивача переводу боргу не відбулось, а Банк є належним відповідачем. Посилання Банку на Умови та правила надання банківських послуг, що міститься на веб-сайті Банку у мережі інтернет, є юридично неспроможним доводом, оскільки позивач як сторона депозитних договорів не підписував жодних Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Умови та правила). Банк не надав Суду редакцію Умов та Правил в редакції, чинній на день укладення обох договорів, підписану позивачем. Відтак подання цих Умов та Правил в судовому засіданні не надасть їм доказового значення, оскільки Банк, як заінтересована сторона, може відредагувати їх зміст під вигідні для нього умови. Тому надання Умов та Правил банком, не підписаних позивачем в день укладення депозитного договору, слід розцінювати як односторонню зміну умов зобов`язання. Як зазначає банк у відзиві, договір про переведення боргу укладений між ним та ще однією особою - суб`єктом господарювання фінансовою компанією. В силу положень ст. 628 ЦК України та ст. 179 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, ст. 520 ЦК України встановлює обов`язкову (істотну) умову правочину з переведення боргу -наявність про це згоди кредитора. Відсутність такої згоди свідчить про те, що перевід боргу в частині вимог прав вимоги позивача до Банку за депозитними договорами, не відбувся. Таким чином вважає, що без письмової згоди позивача, як кредитора у спірних грошових відносинах, договір переводу боргу між банком та фінансовою не відбувся, оскільки в ньому відсутня згода кредитора, як істотна умова господарського договору. Також, звертає увагу, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі №357/1559/22 між тими ж сторонами, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 у розмірі 10881,62 ЄВРО, суму нарахованих відсотків у розмірі 5181,62 ЄВРО, 3% річних на суму вкладу в розмірі 778,11 ЄВРО та 3 % річних на суму процентів в розмірі 370,52 ЄВРО, загалом 17211,87 ЄВРО. Постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023 залишено без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі №357/1559/22. Постановою Верховного Суду від 27.02.2024 залишено без задоволення касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 05.10.2023 у справі № 357/1559/22. Таким чином, судові рішення по справі № 357/1559/22 набрали законної сили. Вказаними судовими рішеннями надана правова оцінка усім доводам відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву по справі № 357/3346/24. Зокрема, судами по справі № 357/1559/22 встановлено, що Депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року не містить положень про внесення змін про переуступку АТ КБ «Приватбанк» банківського вкладу іншим особам шляхом мовчання. У свою чергу, позивач [PERSON] не надавав згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладу відповідно до ст. 520 ЦК України, а тому договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача. Зважаючи на викладене, саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у даній справі. Отже, за відсутності згоди [PERSON] на переведення боргу за договором банківського вкладу від 13 січня 2014 року №SAMDNWFD0070056674900 на ТОВ «ФК Фінілон», доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності у останнього зобов`язань з виплати боргу за вказаним банківським вкладом є безпідставними та не спростовують обов`язку банку виконати умови укладеного з [PERSON] договору депозитного вкладу. Щодо нарахування договірних відсотків та 3 % річних на прострочені суми вкладу та відсотків Звертає увагу, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі № 357/1559/22 стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 3 % річних на суму вкладу у розмірі 778,11 ЄВРО та 3 % річних на суму процентів в розмірі 370,52 ЄВРО за період з 02.01.2020 по 20.05.2022. З огляду на зміст ст. 625 ЦК України, характер спірних відносин як грошових, а також беручи до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах № 320/5115/17 від 09.11.2021 та № 757/51306/17 від 14.12.2021 вбачається достатньо підстав для висновку про нарахування та стягнення з банку, як з належного відповідача 3 % річних за прострочення повернення вкладу та нарахованих відсотків. Враховуючи, що станом на 01.05.2024 клопотань відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи до суду не надходило, суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, прийшов до висновку, про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що13.01.2014 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900, відповідно до умов якого Позивачем було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10881,62 Євро на 366 днів по 13.01.2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання та відповідно до п. 9 депозитного договору у вкладника є право на дострокове повернення вкладу з нарахованими процентами шляхом направлення банку заяви за 2 банківські дні (а.с. 12-13). 26.12.2019 представник позивача, адвокат Романченко О.М., звертався до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу, яка була отримана АТ КБ «Приватбанк» 28.12.2019. 11.01.2022 [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу та просив належні йому грошові кошти перерахувати на його рахунок, який додавався, але відповіді на це звернення він не отримав та відповідач депозитний вклад не повернув Оскільки відповідач не повернув позивачу депозитний вклад, останній звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» вкладу за депозитом, нарахованих відсотків та 3% нарахованих на вклад та проценти. Вищезазначені обставини встановлені, також, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі №357/1559/22, яким позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та повернення депозитного вкладу, задоволено та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 в розмірі 10881,62 Євро, суму нарахованих відсотків в розмірі 5181,62 Євро, 3% річних на суму вкладу в розмірі 778,11 Євро та 3% річних на суму процентів в розмірі 370,52 Євро, загалом 17211,87 Євро (а.с. 14-30). Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі №357/1559/22, набрало законної сили 05.10.2023, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023 та постановою Верховного Суду від 27.02.2024 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 залишено без змін, що також підтверджується відомостями з ЄДРСР. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 42 Конституцій України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, в якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України). Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частини перша, третя статті 1060 ЦК України). В ч. 1 та 5 статті 1061 ЦК України закріплено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав З викладеного слідує, що строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У § 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Zolotas проти Греції» (№ 2) суд зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави («NejdetSahin I PerihanSahin v. Turkey», № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що у банку відсутні зобов`язання за вказаним депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900від 13.01.2024 перед позивачем, оскільки 17.11.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу, а тому на думку АТ КБ «Приватбанк» з 17.11.2014 він не несе зобов`язань за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2024, який є предметом даного спору, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором. Також, зазначає, що будь-яких письмових заперечень від [PERSON] відносно переведення банком боргу за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди [PERSON] . Договір про переведення боргу від 17.11.2014 був укладений сторонами у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину, наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання, перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику. Отримання згоди від Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк), грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства. Згода або незгода кредитора на переведення боргу є одностороннім волевиявленням Кредитора, направленим до первісного, Нового чи обох боржників. Тобто, у даному випадку мова йде не про дозвіл чи заборону на укладення договору переведення боргу, оскільки будь-яка особа вправі домовитися з іншою про виконання останньою певного зобов`язання перед своїм Кредитором. Таким чином, згода Кредитора є однією з умов дійсності договору переведения боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу та не може впливати на його недійсність в цілому. До того ж, згода Кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки Цивільним Кодексом України прямо не передбачено право Кредитора надавати згоду на переведення боргу виключно перед укладанням та виконанням правочину. Згода Кредитора, у тому числі яка надана/отримана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого Кредитора (що є також юридичним фактом, що породжує цивільні правовідносини), до яких відноситься також і «мовчазна» згода, надана після укладання та виконання сторонами договору про переведення боргу - свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування Кредитора у зобов`язальному правовідношенні з новим боржником. Таким чином, у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2024, отже відсутні підстави для стягнення з банку 3 % річних за цим договором. У зв`язку з чим, належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон». Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, оскільки належним відповідачем у даній справі є АТ КБ «Приватбанк», виходячи з наступного. За положеннями статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Також, відповідно до вимог статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. В ст. 521 ЦК України регламентовано лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні, самого договору про переведення боргу, але не форми погодження кредитора на таке переведення. Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Крім того, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не застосовуються до правовідносин сторін, беручи до уваги недоведеність поширення Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» на відносини, які виникли за укладеним між сторонами договором банківського вкладу, застосування вказаної норми в даному випадку не підлягає. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року (справа №321/1260/19) вказано, що суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Разом з тим, відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 року у справі №199/3152/20. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Таким чином, Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед [PERSON] з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2024. Дана обставина встановлена рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 у справі №357/1559/22, яке набрало законної сили 05.10.2023 та постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023 та постановою Верховного Суду від 27.02.2024 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 залишено без змін. Крім того, даним рішенням суду від 31.05.2023 встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли договірні відносини на підставі договору банківського вкладу та відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання із повернення вкладу та сплати процентів. Вищезазначені обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням суду уцивільній справі, що набрало законної сили, у якій брали участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, після розірвання договору банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на зміст ст. 625 ЦК України, характер спірних відносин як грошових, а також беручи до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах № 320/5115/17 від 09.11.2021 року та № 757/51306/17 від 14.12.2021 вбачається достатньо підстав для висновку про нарахування та стягнення з банку, як належного відповідача 3% річних за прострочення повернення вкладу та нарахованих відсотків. Також, суд враховує, що грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - євро, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в євро, що відповідає правовому висновку викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі№ 521/21255/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц. Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Як встановлено судом, відповідач - АТ КБ «Приватбанк» на вимогу позивача - [PERSON] не повернув вклад 10881,62 євро та нараховані відсотки 5181,62 євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 261,16 Євро, як 3% річних за прострочення повернення вкладу в сумі 10881,62 євро та 124,36 євро, як 3% річних за прострочення повернення процентів в сумі 5181,62 євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014, за період з 14.05.2023 по 29.02.2024. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно із ч.1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач, звільнений від сплати судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved