Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор ГТС України» (далі - ТОВ «Оператор ГТС України»), в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ від 05 травня 2023 року № 275 «Про проведення службового розслідування». Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 20 вересня 2019 року до 16 травня 2023 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді директора з забезпечення виробництва. На підставі наказу ТОВ «Оператор ГТС України» від 16 травня 2023 року № 379/к його було звільнено з посади. Водночас, 05 травня 2023 року, коли він ще перебував у трудових відносинах з відповідачем, останнім було видано наказ № 275 «Про проведення службового розслідування». Зі змісту вказаного наказу вбачається, що відповідачем було створено комісію для проведення службового розслідування, а його відсторонено від роботи з 08 травня 2023 року із збереженням середнього заробітку та визначено робоче місце за іншою адресою. Позивач вважає зазначений наказ протиправним, що не відповідає ні вимогам Положення про порядок проведення службових розслідувань та перевірок у ТОВ «Оператор ГТС України», затвердженого наказом Товариства від 24 лютого 2020 року № 120 (далі - Положення), ні вимогам чинного законодавства України та таким, що підлягає скасуванню, посилаючись на те, що підставами для видачі вказаного наказу стали: службова записка директора з безпеки [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265; пункти 5.2. та 5.3. Положення, однак як вбачається з відповіді ТОВ «Оператор ГТС України» на адвокатський запит службова записка директора з безпеки [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265 у Товариства відсутня, а підставою для видачі наказу стала службова записка від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17283, копію якої було надано позивачу. Разом з тим, зазначена записка не може вважатися підставою для видачі оспорюваного наказу, оскільки вона не зазначена в наказі, а її порядковий номер вказує на те, що вона з`явилася після зниклої службової записки № ТОВСЛ-23-17265, так і після видачі наказу № 275. Крім того, всупереч пунктам Положення, якими визначено, що процедурі службового розслідування має передувати службова перевірка, така перевірка інформації, викладеної у вищевикладених службових записках не проводилась. Таким чином, наказ № 275 видано за відсутності необхідних підстав та з порушенням встановленого порядку службових розслідувань та перевірок у ТОВ «Оператор ГТС України», визначеного Положенням. Окрім того, позивач вказує, що оспорюваний наказ № 275 не містить підстав відсторонення його від роботи, які передбачені статтею 46 КЗпП України, а також відсутні посилання на будь-які інші випадки, передбачені законодавством, якими передбачено право роботодавця на відсторонення працівників від роботи, тобто наказ видано з порушенням чинного законодавства, зокрема, статті 46 КЗпП України. Також, позивач вважає, що протиправно відсторонивши його від роботи, відповідач не вжив відповідних заходів для забезпечення його трудових прав, збереження його повноцінної зайнятості, спрямованої на задоволення особистих та суспільних потреб, порушив гарантії забезпечення прав громадян на працю, визначених статтею 5-1 КЗпП України, а також порушив обов`язки роботодавця, визначені статтею 141 КЗпП України. Зокрема, мало місце упереджене ставлення до нього та психологічний тиск, спрямований на припинення трудових відносин, що суперечить державним гарантіям. Наслідком такого ставлення став не лише факт неправомірного його відсторонення від роботи, а й суттєва зміна умов праці: змінено адресу робочого місця, позбавлено службового автомобіля, персонального комп`ютера, засобів зв`язку, відключено від всіх ІТ-серверів, в т. ч. системи електронного документообігу «Мегаполіс», електронної пошти, робочої документації, заблоковано пропуск для доступу у центральний офіс, а знаходження чи переміщення здійснювалось виключно в присутності представника управління безпеки, перестала розписуватися вхідна та службова кореспонденція, підлеглим працівникам була дана вказівка щодо підпорядкування іншій особі. Водночас, наказу про обмеження його в доступі до ресурсів на виконання норм Положення відповідач не видавав. Крім того, мала місце ізоляція його від звичного кола спілкування та виробничих процесів, а також стосовно нього була створена напружена і ворожа атмосфера. Вказаними діями відповідач створив такі умови праці, які позбавили його можливості належним чином виконувати свої трудові обов`язку, в т. ч. пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, а також психологічний тиск на нього, що вплинуло на прийняття ним рішення припинити трудові відносини та звільнитися за угодою сторін. Окрім того, на час видачі Наказу № 275 та виникнення спірних правовідносин, Державною аудиторською службою України проводились одночасно аудит та ревізія господарської діяльності відповідача, в межах яких у нього виникла потреба у різних формах комунікації з її представниками та своїми колегами для вирішення відповідних виробничих питань. Однак суттєва зміна умов праці, внаслідок прийняття оспорюваного наказу, істотно вплинула на його можливості у їх вирішенні, зокрема, які стосувалися вчинення ним правочинів до окремих договорів. Службове розслідування не дало позивачу належним чином захистити свої права, було проведено без будь-якої його участі: йому не було адресовано жодного запиту, у нього не відбирались письмові пояснення, відносно нього не проводилось опитування, він не викликався до жодного із членів комісії зі службового розслідування, йому не було надано Акт службового розслідування для ознайомлення. Про результати службового розслідування він дізнався лише від свого представника після отримання останнім листа відповідача з копією Акта. Враховуючи викладене, позивач вважає, що проведене на підставі наказу № 275 службове розслідування є упередженим, необ`єктивним та таким, що містить неправдиву інформацію про його професійну діяльність, принижує його авторитет та ділову репутацію перед колишніми колегами по роботі. Водночас, дії відповідача з його відсторонення від роботи на підставі вказаного наказу є порушенням чинного законодавства, трудових прав, що призвело до суттєвих змін умов його праці, психологічного тиску на нього та прямим чином вплинуло на рішення припинити трудові відносини, тому позивач звернувся до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 липня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з даними зворотнього повідомлення про вручення поштових відправлень та розписки, яка міститься в матеріалах справах, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття провадження та позовної заяви з додатками. 04 вересня 2023 року відповідачем до суду було подано відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим, з огляду на наступне. Так, проведення службового розслідування зумовлене необхідністю з`ясування причин вчинення або можливого вчинення працівниками правопорушень, що є правом роботодавця і не може вважатися порушенням прав і законних інтересів працівника. Службові записки від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265 та № ТОВСЛ-23-17283, що стали підставами для проведення службового розслідування містять ідентичні відомості щодо ініціювання проведення службового розслідування, у зв`язку з встановленням наявності інциденту за одним і тим же фактом, що обумовлює зазначення у наказі від 05 травня 2023 року № 275 службової записки № ТОВСЛ-23-17265. Доводи позивача щодо «зниклої» службової записки від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265 та реєстрації службової записки 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17283 після видачі оспорюваного наказу є надуманими, оскільки фактично службова записка № ТОВСЛ-23-17265 є первинним джерелом інформації, і в тому числі, є підставою для призначення службового розслідування. Крім того, відповідно до пункту 3.8 Положення передбачено необхідність проведення перевірки перед розслідуванням у випадку анонімного повідомлення, заяв та скарг. Однак підставою для прийняття наказу від 05 травня 2023 року № 275 було не анонімне повідомлення, заява та/або скарга, тому Товариством правомірно прийнято оскаржуваний наказ. Вважає, що доводи позивача стосовно порядку проведення службового розслідування та допущення/недопущення Товариством порушень прав позивача під час проведення такого розслідування жодним чином не стосуються обставин прийняття наказу, тому не входить до предмету доказування по справі. Окрім того, Положенням передбачено право голови комісії та/або члена комісії отримувати пояснення від працівника товариства, а не обов`язок таких заходів. Водночас, строк розслідування відповідно до наказу № 275 становив тридцять днів з дати його видання, Акт за результатами службового розслідування складено 23 травня 2023 року, а позивача було звільнено 16 травня 2023 року за угодою сторін, що унеможливлює його опитування, отримування письмових пояснень, а також ознайомлення з Актом службового розслідування згідно норм Положення як працівника Товариства після 16 травня 2023 року. Також, пунктом 7.10. Положення передбачено право особи стосовно якої проводиться розслідування, давати пояснення, робити заяви, подавати відповідні документи і клопотання, проте, від позивача до Товариства будь-які заяви, пояснення, клопотання на адресу голови та/або членів комісії не надходили, хоча з наказом його було ознайомлено у день його видання 05 травня 2023 року. Щодо питання відсторонення працівника від роботи в разі проведення службового розслідування щодо нього є дискреційним повноваженням керівника, який прийнято рішення про проведення службового розслідування. Так, відповідно до оскаржуваного наказу Директору з управління персоналом [PERSON] наказано, із дотриманням вимог чинного законодавства на час службового розслідування відсторонити від роботи з 08 травня 2023 року, із збереженням середнього заробітку, [PERSON] , директора з забезпечення виробництва, проте, управлінням роботи з персоналом наказ про відсторонення [PERSON] від роботи не видавався, отже, позивача від роботи відсторонено не було. Що стосується доводів позивача про, начебто, зміну істотних умов праці, то оспорюваним наказом було лише змінено місцезнаходження розташування робочого місця позивача в межах Товариства та в межах міста Києва. За адресою, куди відбулось переміщення робочого місця позивача знаходиться офісний центр, в якому працюють інші співробітники Товариства. Крім того, користування внутрішньою корпоративною мережею, службовим транспортом не носить обов`язкового характеру згідно чинного законодавства та не є істотною умовою трудового договору, обмеження у їх використанні працівником не свідчить про обмеження його трудових прав. Таким чином, твердження позивача про те, що внаслідок зупинення відповідачем можливості користування вищевказаними засобами було істотно порушено істотні умови праці є безпідставними. У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що наказом від 05 травня 2023 року № 275 жодних прав позивача порушено не було, відсутність порушення прав позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржуваного рішення, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 13 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив разом із клопотанням про поновлення строку для її подачі, 19 жовтня 2023 року відповідачем було подано заперечення на клопотання про поновлення строку, ознайомившись зі змістом яких, суд прийшов до висновку про наявність поважних причин пропуску такого строку, його поновлення та прийняття відповіді на відзив до розгляду. У відповіді на відзив позивач зазначив, що наведені у відзиві заперечення відповідача є безпідставними та необґрунтованими, а також не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так, твердження відповідача, що проведення службового розслідування є правом роботодавця і не може вважатися порушенням прав і законних інтересів працівника, само по собі не викликає заперечень з боку позивача, якщо презюмувати, що роботодавцем дотримано нормативний порядок його призначення та проведення, однак оспорюваний наказ не відповідає таким критеріям. Зокрема, додана до відзиву службова хаписка директора з питань взаємодії з державними органами [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265 не є тим документом, на підставі якого видано наказ № 275, оскільки в преамбулі до нього вказано, що саме директор з безпеки [PERSON] є автором службової записки № ТОВСЛ-23-17265, а згідно резолюції до неї керівника відповідача саме [PERSON] визначений головним виконавцем, а [PERSON] вона доведена до відома. Таким чином, одна з документальних підстав зазначена в оспорюваному наказі - службова записка директора з безпеки Юрія Гапона № ТОВСЛ-23-17265 відсутня у відповідача. Крім того, відповідачем не спростовано аргументи позивача, якими в позові обґрунтовано необхідність проведення службової перевірки, оскільки пункти 3.6 і 3.8 Положення не є тими нормами, що врегульовують порядок призначення службового розслідування у спірних правовідносинах. Твердження відповідача, що порядок проведення службового розслідування не стосується предмету доказування в цій справі є безпідставними, оскільки саме порядок проведення службового розслідування, в сукупності з відсутністю підстав для його проведення, спричинили порушення прав позивача, захист яких здійснюється у судовому провадженні. Зокрема, службове розслідування було однобічним і упередженим, оскільки комісією було направлено лише три запити до працівників (два - до осіб, які виконували обов`язки позивача та один до начальника управління адміністрування договорів). Водночас, зміст службових записок вказує на те, що предметом дослідження службового розслідування було щонайменше 3 додаткові угоди до 3 договорів на постачання ТМЦ та 15 додаткових угод до 7 договорів на постачання електричної енергії, однак жодної особи з числа тих хто візував зазначені додаткові угоди опитано не було, хоча Положення передбачено обов`язкове візування відповідних угод. Крім того, у відзиві не зазначено, що завадило відповідачу опитати чи отримати пояснення від позивача з моменту видачі оскаржуваного наказу (05 травня 2023 року) і до його звільнення (16 травня 2023 року), а також ним не було поінформовано відповідача про предмет та хід службового розслідування. Щодо неправомірності відсторонення позивача від роботи, то в оскаржуваному наказі керівник відповідача наказав директору з управління персоналом [PERSON] із дотриманням вимог чинного законодавства відсторонити від роботи з 08 травня 2023 року, із збереженням середнього заробітку позивача. З вказаного формулювання вбачається, що воно вказує не на необхідність видачі окремного наказу про відстрочення, а дає підстави стверджувати, що керівником відповідача було прийнято рішення про відсторонення позивача від роботи. Зазначене також підтверджується резолюцією керівника відповідача: «Прошу організувати невідкладно, на час проведення забезпечити об`єктивність аналізу, відсторонивши [PERSON] від виконання покладених обов`язків», та призначенням інших осіб виконувати обов`язки позивача. Таким чином, мало місце формальне і фактичне відсторонення позивача від роботи. Рішення про відсторонення позивача від роботи було оформлено наказом № 275, який всупереч статті 46 КЗпП України та внутрішніх нормативних актів відповідача не містить визначених законом підстав для відсторонення позивача від роботи, а тому є неправомірним та підлягає скасуванню. Окрім цього, позивач наполягав на тому, що вищевказаними діями відповідача було порушено права та гарантії позивача, створено передумови для подальшого його кримінального переслідування, оскільки за результатами службового розслідування відповідача ініціював звернення до ДБР, Головним слідчим управлінням якого було порушено кримінальне провадження № 62021000000000461. 19 жовтня 2023 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких ним викладено обставини аналогічні тим, що викладені у відзиві. 20 жовтня 2023 року та 24 жовтня 2023 року до суду надійшли аналогічні заперечення відповідача на відповідь на відзив через систему «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку. 10 листопада 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, зміст яких є аналогічним змісту відповіді на відзив. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом установлено, що з 20 вересня 2019 року до 16 травня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду директора з забезпечення виробництва, що не заперечувалось сторонами. 05 травня 2021 року відповідачем було видано наказ № 275 «Про проведення службового розслідування». Відповідно до якого наказано для проведення службового розслідування створити комісію; комісії провести службове розслідування у тридцятиденний строк з дати видання цього наказу; директору з управління персоналом [PERSON] , із дотриманням вимог чинного законодавства, на час службового розслідування відсторонити від роботи з 08 травня 2023 року, із збереженням середнього заробітку [PERSON] , директора з забезпечення виробництва; визначити [PERSON] , директору з забезпечення виробництва, з 08 травня 2023 року розташування робочого місця за адресою: [ADDRESS] . Підставою видачі оспорюваного наказу стали службова записка директора з безпеки [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-172675 та пункти 5.2 та 5.3 Положення про порядок проведення службових розслідувань та перевірок у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Оператор ГТС України», затвердженого наказом Товариства від 24 лютого 2020 року № 120. Наказом від 16 травня 2023 року № 379/к «Про звільнення [PERSON] » звільнено [PERSON] , директора з забезпечення виробництва, 16 травня 2023 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилається на незаконність та необґрунтованість наказу від 05 травня 2021 року № 275 «Про проведення службового розслідування», оскільки його було оформлено всупереч вимогам законодавства та внутрішніх нормативних актів відповідача, не містить визначених законодавством підстав для його відсторонення від роботи. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Наказом ТОВ «Оператор ГТС України» від 24 лютого 2020 року № 120 затверджено Положення про проведення службових розслідувань та перевірок у ТОВ «Оператор ГТС України». Згідно з розділом 2 вказаного Положення службове розслідування - комплекс заходів, що здійснюється відповідно до цього Положення з метою з`ясування обставин вчинення працівниками порушень, уточнення причин та умов, що сприяли їх вчиненню, ступеня вини та розміру шкоди. Пунктом 3.1 розділу 3 Положення встановлено, що розслідування та перевірки можуть проводитися у разі виявлення таких інцидентів: вчинення корупційних діянь, наявність корупційного ризику; підозра або факт завдання майнової та/або немайнової шкоди Товариству (нестача готівки, розкрадання, нестача, знищення (псування) матеріальних цінностей (активів), недоотримання доходів, погіршення ділової репутації тощо), а також виникнення передумов для завдання такої шкоди; невиконання або неналежне виконання працівником Товариства своїх функціональних обов`язків; прийняття посадовою особою, працівником Товариства рішень під впливом конфлікту інтересів; завдання шкоди діловій репутації чи іміджу Товариства, а також виникнення передумов для завдання такої шкоди; створення конфліктних ситуацій в Товаристві, що можуть свідчити про порушення етичних норм; виявлення факту несанкціонованого розголошення відомостей, що становлять конфіденційну інформацію або комерційну таємницю Товариства; порушення вимог чинного законодавства, внутрішніх документів Товариства; інші інциденти, що можуть завдати збитків Товариству збитків або створити істотний іміджевий ризик. Згідно з пунктом 3.6 розділу 3 Положення інформація про інцидент надходить до осіб, які ініціюють проведення розслідування або перевірки, за такими каналами: у робочому порядку - шляхом доповіді за вертикаллю підлеглості; на адресу підрозділу безпеки; на адресу уповноваженого, відповідального за реалізацію антикорупційної програми Товариства; з використанням лінії довіри. Відповідно до пункту 3.8 розділу 3 Положення за анонімними повідомленнями, заявами та скаргами розслідування проводиться тільки після проведення перевірки. Прийняття рішення про проведення розслідування може бути ініційовано загальними зборами трудового колективу Товариства, керівництвом Товариства (пункт 5.1 розділу 5 Положення). Рішення про проведення розслідування приймається керівником Товариства та оформляється наказом. У наказі про проведення розслідування зазначаються підстави призначення розслідування, голова та персональний склад комісії (заступник голови комісії та/або інші члени комісії), строки проведення розслідування (пункти 5.2, 5.3 розділу 5 Положення). Правові підстави відсторонення працівника від роботи роботодавцем визначені статтею 46 КЗпП України. Згідно з абзацом першим статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом. Так, пунктом 10.9 розділу 10 Положення визначено, що за наявності підстав, передбачених законодавством працівник стосовно якого проводиться розслідування, може бути відсторонений від роботи. З урахуванням наведених положень, питання відсторонення працівника від роботи в разі проведення службового розслідування щодо нього є дискреційним повноваженням керівника органу, яким прийнято рішення про проведення службового розслідування. Разом із тим, до предмета доказування у подібних справах, входить обставина наявності або відсутності підстав для проведення службового розслідування, перелік яких визначено відповідним нормативно-правовим актом, у даному випадку Положенням про проведення службових розслідувань та перевірок у ТОВ «Оператор ГТС України». Лише в разі призначення службового розслідування з підстав, передбачених чинним законодавством, керівник органу набуває можливість реалізувати свої дискреційні повноваження щодо відсторонення працівника від роботи. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 727/386/17 (провадження № 61-35881св18), від 28 лютого 2024 року у справі № 458/394/22 (провадження № 61-17173 св 23). З оспорюваного наказу вбачається, що підставою для проведення службового розслідування відносно позивача є службова записка директора з безпеки [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265 та резолюція генерального директора відповідача до неї. Разом з тим, у відповіді Товариства на адвокатський запит представника позивача від 21 червня 2023 року № 08/05/23-3, в якому останній просив надати копію службової записки та резолюцію до неї, що стали підставою для проведення службового розслідування, визначеного наказом ТОВ «Оператор ГТС України» від 05 травня 2023 року № 275, зазначено, що службова записка директора з безпеки від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265 у Товариства відсутня, що унеможливлює виготовлення її копії. Також, повідомлено, що підставою для проведення службового розслідування була службова записка директора з безпеки від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17283. Водночас, у відзиві відповідачем було зазначено, що службові записки № ТОВСЛ-23-17265 та № ТОВСЛ-23-17283 містять ідентичні відомості щодо ініціювання проведення службового розслідування, що обумовило зазначення у наказі від 05 травня 2023 року № 275 службової записки № ТОВСЛ-23-17265. Крім того, службова записка директора з безпеки Товариства [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17283 складена та зареєстрована у системі електронного документообігу відповідача на виконання резолюції генерального директора Товариства [PERSON] від 05 травня 2023 року на службову записку директора з питань взаємодії з державними органами [PERSON] від 05 травня 2023 року № ТОВСЛ-23-17265, яка є первинним джерелом інформації про інцидент, тому також є підставою для призначення службового розслідування. Проте, зазначені вище твердження відповідача судом оцінюються критично, оскільки з наявної в матеріалах справи службової записки № ТОВСЛ-23-17265 від 05 травня 2023 року вбачається, що вона була подана директором з питань взаємодії з державними органами [PERSON] , в той час як у наказі про проведення службового розслідування підставою для його проведення зазначено службову записку директора з безпеки [PERSON] № ТОВСЛ-23-17265 від 05 травня 2023 року, а службова записка директора з безпеки Юрія Гапона № ТОВСЛ-23-17283 від 05 травня 2023 року взагалі не визначалася відповідачем як підстава для проведення службового розслідування. Також, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження посилання відповідача про те, що фактично позивача не було відсторонено від роботи, оскільки в оспорюваному наказі було наказано відсторонити позивача від роботи на час службового розслідування з 08 травня 2023 року, про необхідність відсторонення [PERSON] від виконання покладених обов`язків також було зазначено в резолюції генерального директора відповідача. Таким чином, вищевказані формулювання свідчать про те, що керівником відповідача було прийнято рішення про відсторонення позивача від роботи. Крім того, з відповіді відповідача на адвокатський запит представника позивача вбачається, що з 08 травня 2023 року по 16 травня 2023 року позивачу не було адресовано будь-яких документів, що свідчить саме про відсторонення позивача від роботи, враховуючи його посаду та отримання ним, за звичайних обставин, кореспонденції кожного дня. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ про проведення службового розслідування є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки, дослідивши надані суду докази в їх сукупності, встановлено відсутність підстав для проведення відповідного розслідування, та як наслідок відсутність підстав для відсторонення позивача від роботи, зокрема, відповідачем не було надано суду службову записку, що стала такою підставою, що свідчить про видачу оскаржуваного наказу без дотримання вимог статті 46 КЗпП України та Положення про проведення службових розслідувань та перевірок у ТОВ «Оператор ГТС України». Щодо твердження відповідача про те, що наказом від 05 травня 2023 року № 275 жодних прав позивача порушено не було, оскільки проведення службового розслідування зумовлене необхідністю з`ясування причин вчинення або можливого вчинення працівниками правопорушень, що є правом роботодавця і не може вважатися порушенням прав і законних інтересів працівника, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20), постанов Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 755/3563/21 (провадження № 61-1957св23)). Так, статтею 141 КЗпП України встановлено, що роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що судом установлено, що наказ про проведення службового розслідування та відсторонення позивача від посади є незаконним, суд приходить до висновку, що діями відповідача, які виразилися в обмеженні позивача в доступі до ресурсів (ІТ-сервісів, електронного документообігу, персонального комп`ютеру, засобів зв`язку тощо), ізоляції позивача від спілкування з колегами та виробничих процесів, створенні умов праці, при яких позивач не мав можливості належним чином виконувати свої трудові обов`язки, що прямим чином вплинуло на прийняття позивачем рішення про припинення трудових відносин та звільнення за угодою сторін, були порушені трудові права [PERSON] , передбачені чинним законодавством, а саме: на гідне ставлення з боку роботодавця (стаття 2 КЗпП України), сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України), на належні умови праці (стаття 43 Конституції України). Крім того, за результатами службового розслідування було направлено повідомлення до органу досудового розслідування, яким було розпочате кримінальне провадження, що свідчить про наявність негативних наслідків для позивача. Таким чином, відповідач не вжив відповідних заходів для забезпечення трудових прав позивача, порушив гарантії забезпечення права громадян працю та обов`язки роботодавця, що в сукупності свідчить про наявність у позивача порушеного права. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши надані сторонами докази, судом установлено порушення трудового законодавства в діях відповідача при винесені спірного наказу, а також порушення діями відповідача прав позивача, тому позов підлягає задоволенню. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду, його позов задоволений, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073,60 грн стягнути з відповідача на користь держави. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 20 000 грн, то суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьоїстатті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьоїстатті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом установлено, що 08 травня 2023 року між Адвокатським об`єднанням «Київська міська агенція незалежних адвокатів «Юстем» в особі адвоката Левчука М. О. та [PERSON] був укладений договір № 08/05/23-КВМ про надання правової допомоги, відповідно до якого Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту правничу (правову) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а клієнт зобов`язується оплатити послуги адвокатського об`єднання та виконати інші обов`язки, передбачені цим договором (пункт 1.1. договору). Пунктом 2.3. договору визначено, що для надання правничої (правової) допомоги клієнту Адвокатське об`єднання призначає адвоката Козченка В. М. або іншого адвоката з числа учасників Адвокатського об`єднання. Відповідно до пункту 4.4 договору за фактом надання правничої (правової) допомоги складається акт прийому-передачі, в якому вказується обсяг наданої правничої (правової) допомоги та її вартість. Згідно з пунктом 5.1 договору вартість правничої (правової) допомоги визначається згідно тарифів, які узгоджені сторонами та зазначені в додатку № 1 до цього договору. 01 листопада 2023 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням в особі адвоката Левчука М. П. був підписаний Акт № 1 прийому-передачі правничої (правової) допомоги, з якого вбачається перелік наданих послуг в межах розгляду цієї справи та їх вартість, яка становить 20 466 грн. Сплата коштів у сумі 20 000 грн підтверджується платіжними інструкціями № 3136108213583263 від 16 травня 2023 року та № 3318336941252728 від 14 листопада 2023 року. Сторона позивача зазначає, що вказаний вище розмір оплачених позивачем витрат на оплату правничої (правової) допомоги є співмірним зі складністю справи та виконаною роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та значенням справи для позивача. У свою чергу, відповідач подав заперечення щодо визначеного стороною позивача розміру витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що він не є співмірним зі складністю справи, оскільки вона не є складною, не потребує значного часу для підготовки процесуальних документів, про що також свідчить призначення її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, позивачем не надано належних доказів реальності надання правничої допомоги, а саме підготовки процесуальних документів адвокатом. Також, вважає, що деякі надані позивачу послуги не стосуються предмету спору (адвокатські запити до відповідача, до ДБР). Не підтверджено здійснення оплати послуг саме на банківські рахунки адвоката. Враховуючи викладене, вважає, що долученими документами однозначно не підтверджується як вартість наданої адвокатом правничої допомоги, так і взагалі реальність надання такої допомоги та реальність фактичного понесення таких витрат, тому просить відмовити у стягненні таких витрат. Згідно із частиною четвертоюстатті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з пунктами 2, 4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На необхідність врахування розумності розміру відшкодування судових витрат вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" ,у якому зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Про пропорційність і співмірність витрат йдеться і у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, відповідно до висновку якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved