Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просить суд: встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , без реєстрації шлюбу у період з 2004 року по 2010 рік за адресою [ADDRESS] , та з 2010 року по 01.11.2020 р. за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] , як подружжям, право спільної сумісної власності на рухоме та нерухоме майно, предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку, придбані [PERSON] у період з 2004 року по 01.11.2020 року; визнати за [PERSON] право власності на її частку у спільній сумісній власності - рухомому та нерухомому майні, придбаному та зареєстрованому за [PERSON] у період з 2004 року по 01.11.2020 року, а саме на її частку: житлової однокімнатної квартири, загальною площею 34,1 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер: 35589829; житлової двокімнатної квартири, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; гаражного боксу № [NUMBER] у підземному паркінгу, загальною площею 23,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; коштів на депозитному рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] в АТ «Приватбанк»; змінити черговість права спадкування та надати [PERSON] право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що вона та [PERSON] проживали разом протягом 16 років (з 2004 по 2020 рік) без офіційної реєстрації шлюбу. Протягом спільного життя вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, мали спільні витрати та майно (житлові квартири, гаражний бокс, депозитний рахунок і т.д.). [PERSON] помер у 2020 році. [PERSON] має на меті успадкувати майно після померлого [PERSON] , оскільки вважає, що вона разом з померлим жили однією сім`єю, в контексті відносин, притаманних подружжю, а отже майно, набуте [PERSON] за час життя в період останніх 16 років, є спільним сумісним майном. Вказує, що [PERSON] мав дві доньки від попереднього шлюбу, які також претендують на спадщину, проте позивач вказує на те, що доньки ( [PERSON] та [PERSON] ) під час життя батька ігнорували останнього, вони не відвідували його, не надавали йому допомоги, коли він хворів, жодним чином не проявляли себе як рідні доньки. Наголошує на тому, що долучені до справи докази можуть підтвердити значний внесок позивачки в життя спадкодавця та її участь у вирішенні важливих питань щодо його догляду, матеріального утримання, оплату лікування та інших послуг, необхідних для його лікування та реабілітації та організації подальшого поховання. В той же час, рідні діти не вчиняли дій, спрямованих на проведення лікування та організації поховання [PERSON] , тому такі обставини, на думку позивача, є підставою для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема, вирішення питання про одержання [PERSON] права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Ухвалою судді від 10.02.2021 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 17.03.2021 року на адресу Голосіївського районного суду м. Києва надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, яким відповідач 2 заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що докази, на які посилається [PERSON] , не свідчать про всебічну участь у житті померлого [PERSON] . Аналіз тверджень позивача свідчить, що у звичному повсякденному житті [PERSON] нібито брала участь у всіх проявах життя покійного, зокрема утримання господарства, харчування, відпусток, надання допомоги під час хвороби, спілкування з сусідами та ремонті. Однак, по-перше, не всі ці аспекти життя відбувалися за її участю; по-друге, до 2010 року батько відповідача проживав разом з нею та її мамою за адресою [ADDRESS] , що вже спростовує твердження позивача про тривалість перебування у шлюбних відносинах між [PERSON] і померлим строком у 16 років. При цьому наголошує, що враховуючи цей період, можна припустити, що за такий час можна було б офіційно зареєструвати шлюб, проте жодної заяви на реєстрацію шлюбу до органів РАГСу не було подано. Відповідач також зазначає, що [PERSON] змогла надати лише 5 фотографій, причому жодної фотографії особистого характеру, таких як фотографії з відпусток, свят, ювілеїв чи інших заходів. Відповідач також зазначає, що під час спілкування з батьком у телефонному режимі з 2010 року, коли він переїхав у нову квартиру за адресою [ADDRESS] , він ніколи не згадував про відносини зі [PERSON] . Відповідач також згадує, що [PERSON] працювала разом із померлим батьком і була в його підпорядкуванні згідно з організаційно-штатною структурою. Відповідач допускає можливість перебування [PERSON] та померлого [PERSON] в інтимних стосунках, але ця обставина не впливає на встановлення факту їхнього проживання однією сім`єю. Зазначається, що вибір [PERSON] як довіреної особи в декларації «Про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу» (від 12.04.2019 р.) є логічним, враховуючи її медичну освіту, спільну роботу з покійним та періодичні зустрічі з ним, однак жодним чином не доводить перебування [PERSON] та померлого [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. Таким чином, відповідач вважає, що надані докази не доводять факт спільного проживання однією сім`єю та не підтверджують твердження [PERSON] про її участь у житті покійного батька, близькі сімейні відносини притаманні подружжю та про те, що доньки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , протягом тривалого часу не підтримували з ним стосунків. 01.04.2021 року на адресу суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача 2, якою відповідач не визнає обставини на яких наголошує відповідач 2. 05.04.2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, за змістом якого відповідач 1 вказує на відсутність спільного проживання зокрема, позивач не надала жодних доказів того, що проживала із [PERSON] як одна сім`я. Навпаки, представлені свідчення вказують на те, що він утримував себе на власні грошові кошти, не мав спільного бюджету з кимось іншим і самостійно вирішував усі побутові питання та самостійно купував нерухоме майно на власні грошові кошти. При йьому позивач не надала жодних прикладів спільного проведення часу з [PERSON] , його підтримки чи спілкування з ним. Окремо звертає увагу на те, що акт про прийняття в експлуатацію житлового приміщення №2 та довідка №122 не можна вважати доказом спільного проживання з [PERSON] , оскільки голова ОСББ не має законних підстав та повноважень їх складати та посвідчувати. Посилання на факт розподіл путівки на відпочинок не є доказом спільного проживання з [PERSON] , оскільки проведення відпочинку та розподіл путівки між двома співробітниками не свідчить про сімейні відносини. 12.04.2021 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача 1, якою відповідач не визнає обставини, на яких наголошує відповідач 1. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом приходить до наступних висновків. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 02.11.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т. 1, а.с 14), та витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (т. 1, а.с. 15). Позивач вказує, що організацією поховання займалась вона, на підтвердження чого надає довідку про причину смерті від 01.11.2020 р. (т.1 а.с.16), довідку про одержання праху № 8.1390035К, квитанцію до прибуткового касового ордеру №85 від 09.12.2020 за обід на виніс у сумі 2820 грн., чеки з продуктових магазинів (т. 1, а.с. 21-22), датовані періодом з 14.11.2020 р. по 06.12.2020 р., що відображають придбання продовольчих товарів, таких як цукерки, печиво тощо, для проведення традиційних обрядів вшанування покійного, зокрема поминальних днів. Вказані обставини, як факт, не заперечуються відповідачами, проте вони не погоджуються з мотивами, на яких наголошує [PERSON] . Позивач стверджує, що вона винятково піклувалася, доглядала та займалася організацією поховання покійного через відсутність ініціативи з боку близьких родичів, зокрема дітей. Водночас відповідачі стверджують, що [PERSON] приховувала факт смерті їхнього батька [PERSON] , що призвело до їхньої відсутності під час поховання батька через незнання про його смерть. У справі наявна копія декларації № 0001-1Н73-2500 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (т. 1, а.с 23), укладена [PERSON] із сімейним лікарем, яка, за переконанням позивача, підтверджує факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю, оскільки у графі про визначення довіреної особи пацієнта для повідомлення в разі настання екстреного випадку з пацієнтом вказана позивач. Оцінюючи наведений доказ в контексті встановлення факту проживання однією сім`єю суд вважає, що він не доводить зазначений факт, оскільки пацієнт не обмежений у виборі довіреної особи, а тому за власним волевиявленням пацієнтом може бути обраний як член родини так і близький друг, який добре знає його бажання щодо медичного догляду. Так позивачем надано до суду нотаріально посвідчені заяви свідків [PERSON] (т. 1, а.с 25), [PERSON] (т. 1, а.с 26), [PERSON] (т. 1, а.с 27), які суд вважає недопустимим доказами, оскільки для підтвердження фактів показами свідків передбачений інший порядок встановлення фактів, зокрема допит свідків у судовому засіданні із приведенням свідка до присяги та попередження свідка судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання. Тому інформація, викладена в таких заявах, судом не оцінюється. З 29.01.2014 року по 09.02.2014 року позивач проходила санаторне лікування в ДП «Клінічний санаторій «Авангард» разом з [PERSON] шляхом поділу путівки, що вбачається з довідки, виданої головою профспілки первинної профспілкової організації комунального некомерційного підприємства «Консультативного діагностичний центр Голосіївського району м. Києва (т. 1 а.с. 30), листа до директора ДП «Клінічний санаторій «Авангард» (т. 2, а.с.31), путівкою на ім`я [PERSON] та [PERSON] з 29.01.2014 р. по 09.02.2014 р. (т. 1 а.с. 32) . З копій амбулаторних карт, заведених за період з 14.08.2018 р. по 25.08.2018 р. на ім`я [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що особи перебували на амбулаторному лікуванні одночасно (т. 1 а.с. 33-36). Позивач долучив до позову фотографії, на яких [PERSON] та [PERSON] присутні разом. Відповідачі не заперечують присутність [PERSON] та [PERSON] на цих фотографіях. При цьому стороною відповідача також долучені копії фотографій (т. 1 а.с. 119-123), на яких зображений померлий [PERSON] та інші особи. Щодо долучених до справи фотографій суд вважає, що як такі фото можуть бути використані як частина доказової бази у справі, але їхнє значення в даній справі є обмеженим через те, що фотографії не містять достовірних даних про час їх створення. Суд не може ідентифікувати всі особи, зображені на фотографії, з високою точністю. Місця, де були зроблені фотографії, не можна ідентифікувати. Фотографії не надають контексту щодо обставин їх створення, що обмежує можливості суду зробити висновки про характер і глибину стосунків між [PERSON] і [PERSON] . До долучених до справи довідки № 122 від 11.12.2020 р. (т. 1, а.с. 28) та акту №2 про фактичне проживання від 11.12.2020 р. (т. 1 а.с. 29) суд відноситься критично, оскільки документи були складені після смерті [PERSON] , що викликає сумніви щодо їхньої об`єктивності у встановленні факту проживання позивача з померлим з підстав того, по-перше, вони були складені за даними, які могли бути отримані не безпосередньо від померлого, а з інших джерел, таких як свідчення мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] . По-друге, відсутність можливості перевірити достовірність інформації, отже відомості у вказаних документах призведуть до певних упереджень. По-третє, суду складно оцінити достовірність та незалежність осіб, які складали ці документи. З матеріалів справи вбачається що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04.10.2004р. (т. 1 а.с. 41), житлової квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 19.09.2008 р. (т. 1, а.с. 48), та гаражного боксу № [NUMBER] у підземному паркінгу, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 04.02.2009р. (т. 1, а.с 51). Доказів про те, що спірне майно було придбано з урахуванням вкладень позивачки матеріали справи не містять. Із зазначених обставин суд доходить висновку, що хоча позивач стверджує про наявність спільного господарства та спільних фінансових інтересів з покійним, відсутність доказів про будь-які її вкладення у спірне майно робить ці твердження необґрунтованими. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами в порядку окремого провадження, але, оскільки існує спір про право на спадкове майно, суд розглядає дану справу в порядку позовного провадження. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Разом із тим згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання позивачки та померлого як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період з часу з 2004 року по 2010 рік за адресою [ADDRESS] , та з 2010 року по 01.11.2020 р. за адресою [ADDRESS] матеріали справи не містять. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтями 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом. У суді позивачем не доведено, що вона проживала з померлим постійно та вела з ним спільний побут. Не було доведено, що вони мали спільний бюджет та здійснювали спільні витрати на щоденні потреби, такі як харчування, лікування. Також позивач не змогла надати доказів того, що вони здійснювали спільні вкладення у придбання майна. Крім того, немає підтвердження того, що позивач брала участь у витратах на утримання житла, його ремонті або інших аспектах спільного господарства. Іншими словами, позивач не надала жодних доказів того, що в неї та померлого були справжні сімейні відносини протягом як мінімум п`яти років до часу відкриття спадщини. Такі обставини ставлять під сумнів твердження позивачки щодо її стосунків із померлим, які притаманні подружжю і, відповідно, відсутність підтвердження реальності їх сімейних відносин, що призводить до ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Вимога про визнання права власності є похідною від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, вказана позовна вимога також не підлягає задоволенню. Окремо необхідно зазначити, що позивачка висунула вимогу щодо зміни черговості права спадкування разом зі спадкоємцями першої черги, проте не надала жодних пояснень або обґрунтувань цієї вимоги. Таким чином, суд не зміг встановити підстави або обґрунтування для такої вимоги. Позивачка не надала доказів або конкретних обставин, які б обґрунтували необхідність перегляду черговості спадкування. Крім того, зважаючи на те, що основна вимога позивачки не знайшла обґрунтованого підтвердження під час розгляду справи, відсутні підстави для задоволення вимоги про зміну черговості спадкування. У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється.

Outcome: dismissed