Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі служби у справах дітей, у якому просив: - позбавити [PERSON] , [INFO] ,батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; - призначити [PERSON] , [INFO] , опікуном малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26.12.2023 року та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що його племінниця [PERSON] [INFO] народила сина - [PERSON] . Відповідачка є матір`ю - одиначкою, відомості про батька до свідоцтва про народження дитини внесенні відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. З січня 2022 року [PERSON] перебуває під наглядом соціальних служб Новомосковської міської територіальної громади у зв`язку з неналежним виконання своїх батьківських обов`язків відносно її новонародженої дитини, схильністю до вживання алкогольних напоїв, наркотичних речовин, вчинення крадіжок в магазинах. У травні 2022 року працівники поліції виявили малолітнього [PERSON] залишеного самого у візочку у дворі багатоквартирного будинку. Працівниками поліції був складений акт про підкинуту чи знайдену дитину, а сам [PERSON] був поміщений до дитячого відділення КНП «Новомосковська ЦМЛ» НМР. 23.05.2022 року хлопчик був повернутий матері на виховання, а за родиною був закріплений фахівець з соціальної роботи, який постійно намагався надавати [PERSON] допомогу у вирішенні нагальних потреб, однак остання ігнорувала всі пропозиції соціального працівника та не реагувала на зауваження спеціалістів служби у справах дітей. В серпні 2022 року, за сприянням служби у справах дітей, позивач влаштував племінницю до громадської організації «Милосердя Новомосковськ» у відділення «Матері та дитини», де остання проходила реабілітацію від алкогольної та наркотичної залежності. [PERSON] постійно відвідував племінницю та її сина в даному закладі, забезпечував їх матеріальні та побутові потреби, постійно спілкувався з нею та підтримував її в бажанні змінити свою поведінку та спосіб життя. Перебуваючи в закладі, відповідачка надала усім надію на те, що вона усвідомила про необхідність бути матір`ю для дитини та змінювати спосіб свого життя. В квітні 2023 року [PERSON] разом із дитиною покинула заклад та стала проживати у бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Для належного проживання відповідачки та дитини у даному житловому будинку позивачем проведено косметичний ремонт в дитячій кімнаті, придбано необхідні речі та одяг для дитини. В травні 2023 року відповідачка разом із дитиною пішла з дому та стала проживати з біологічним батьком [PERSON] [PERSON] , який неодноразово був засуджений і на даний час теж перебуває у місцях позбавлення волі, та знову почала вести асоціальний спосіб життя, вживати алкогольні та наркотичні речовини. 18 травня 2023 року позивач разом зі своєю дружиною були вимушені звернутися до поліції з заявою про встановлення місця перебування [PERSON] , яка 5 днів не виходила на зв`язок, та її малолітнього сина, у зв`язку з їх зникненням з місця проживання. В подальшому остання була виявлена в стані алкогольного сп`яніння, але без дитини. Через деякий час її син був знайдений у подруги відповідачки, а [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 184 КУпАП. 10 вересня 2023 року відповідачка була доставлена швидкою. допомогою до Дніпропетровського обласного наркологічного диспансеру, де проходила відповідне лікування. 30 жовтня 2023 року її знову забрала до себе громадська організація «Милосердя Новомосковськ», де їй було запропоновано пройти реабілітацію від наркологічної та алкогольної залежності, однак остання відмовилась від реабілітації. З серпня 2023 року малолітня дитина [PERSON] проживає у родині позивача за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] створили для [PERSON] належні умови проживання. Дитина має місце для відпочинку та ігор, забезпечений одягом, продуктами харчування, іграшками відповідно до віку, гігієнічними засобами. За весь час проживання дитини у сім`ї позивача, відповідачка лише раз поцікавилась своїм сином. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в їх сукупності, [PERSON] розцінює, як ухилення матір`ю від обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. Ухвалою суду від 24 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 24). Позивач в судовому засіданні надав пояснення по суті позову, заявлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, детально надав пояснення про обставини, викладені у позові, наполягав на тому, що він являється єдиною близькою людиною для хлопчика, здатен забезпечити гідне виховання дитини. Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання повторно не з`явилась, була повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі служби у справах дітей позовні вимоги підтримала, наполягала на тому, що перебування малолітнього [PERSON] у родині позивача повно та всебічно відповідатиме інтересам дитини. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. [INFO] народився [PERSON] , про що Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] , згідно якого батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відомості про батька до свідоцтва про народження [PERSON] внесені зі слів матері, у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 11). Розпорядженням Новомосковського міського голови від 14.01.2022 року [PERSON] поставлено на облік у службі у справах дітей, як дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах (а.с. 16). 10 травня 2022 року постановлено акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, на підставі того, що 10.05.2022 року о 16 год. 35 хвилин була виявлена покинута дитина чоловічої статі віком від 7 до 12 місяців, якою виявився [PERSON] [INFO] (а.с. 19-20). 18.05.2023 року о 18:50 годин зі служби 102 до чергової частини Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення, ЖЕО № 7995 від гр. [PERSON] в тім, що її племінниця 18-ти річна [PERSON] на 5 днів зникла зі своїм сином [PERSON] , вживає алкогольні напої та не виконує свої батьківські обов`язки. За результатом звернення працівниками сектору ювенальної превенції відділу превенції Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області з гр. [PERSON] було проведено профілактично-роз`яснювальну робот, щодо недопущення вчинення адміністративних та кримінальних правопорушень, належного виконання своїх батьківських обов`язків, забезпечення дитини всім необхідним для життя та повноцінного розвитку, а також останню було притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченою ч. 2 ст. 184 КУпАП (а.с. 18). Аналіз поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що відповідачка свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов`язків. Як запевняє позивач, на даний час дитина виховується в його родині. [PERSON] створено всі належні умови для життя та розвитку малолітньої дитини, [PERSON] забезпечений належним доглядом, їжею, одягом та іграшками, що в свою чергу підтверджується актом обстеження умов проживання від 23.10.2023 року (а.с. 12). [PERSON] займає посаду водія у ФОП [PERSON] , має стабільний постійний дохід, достатній для забезпечення потреб його родини (а.с. 12); на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває (а.с. 16); до кримінально відповідальності на території України станом на 11.10.2023 року не притягався (а.с. 13). Суд вирішуючи питання щодо позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітнього сина керується наступними нормами законодавства. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідачка не тільки свідомо ухиляються від виконання обов`язків з виховання сина, визначених ст. 150 СК України, а й негативно впливає на його стан, залишаючи його покинутим напризволяще. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачкою по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. 24 квітня 2024 року виконавчим комітетом Новомосковської міської ради постановлено висновок, яким вирішено за доцільне позбавити [PERSON] [INFO] , батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Аналізуючи викладене, суд виходячи з якнайкращого забезпечення прав, свобод та інтересів дитини, приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина обґрунтовані та підлягають задоволенню. Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Вимогами ст.58 ЦК України передбачено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно з ч.3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Статтею 62 ЦК України визначено, що опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Згідно зі ст.63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. За таких обставин, зважаючи на подання органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про доцільність, в інтересах малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , призначити його опікуном [PERSON] , [INFO] , який є його двоюрідним дідусем, і відповідає усім вимогам, дотримання яких є обов`язковим для такого призначення. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони у шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі змін матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Частиною 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а суд одночасно з позбавленням батьківських прав може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути з відповідачки аліменти на опікуна [PERSON] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця та до досягнення дитиною повноліття. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved