Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

15.12.2023 до Шевченківського районного суду м Запоріжжя звернувся [PERSON] з позовною заявою, в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 128524,91 гривень, а також судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі №336/3720/23 від 02 серпня 2023 року було визнано неправомірними дії державного виконавця в частині накладення арешту на грошові кошти позивача, зобов`язано зняти арешт. За період дії незаконного арешту з рахунку позивача було стягнуто 128 524,91грн. на користь [PERSON] . Також позивач зазначає, що він, перебуваючи на військовій службі, 09.11.2022р. під час виконання бойового завдання по захисту Батьківщини, отримав вогнепальне осколкове поранення правого стегна, потрапивши під обстріл. У зв`язку з цим поранення потребує придбання коштовних медичних препаратів та ліків. Крім заробітної плати у нього відсутні інші доходи, а отже, вважає, що стягнуті в рамках виконавчого провадження №47215775 аліменти на загальну суму 128 524,91грн. є безпідставно отриманими. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.01.2024р. провадження у справі відкрито. Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/3720/23 від 02 серпня 2023 року було встановлено неправомірність дій державного виконавця з приводу накладення арешту, а не відкриття виконавчого провадження як такого. Натомість, позивачем тривалий час не сплачувались аліменти, тому ситуація із стягненням аліментів є наслідком невиконання позивачем батьківського обов`язку по сплаті аліментів. Крім цього, із посиланням на висновки Верховного суду, вказує що вимоги про повернення безпідставно набутих коштів не застосовуються до аліментів, тому такі зобов`язання не належать до кондикційних. Також зазначає, що наразі дитина є повнолітньою, до участі у справі як співвідповідача позивачеві слід було залучити його доньку [PERSON] , яка є набувачем і власником коштів, в іншому випадку позовна заява не може бути задоволена із підстав невірного визначення складу відповідачів. На підставі вищевикладеного просить у задоволенні позову відмовити. У встановлений судом строк третьою особою пояснень щодо позову подано не було. У судове засідання призначене на 02.05.2024 сторони не з`явились, від представника позивача адвоката Александрова О.О. та від відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, представник третьої особи про причини неявки не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріли справи та долучені письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 04 квітня 2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 2-671/2006 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліментів в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 грудня 2005 року та до повноліття дитини. 10.04.2015р. відкрито виконавче провадження № 47215775, за яким [PERSON] є боржником, а [PERSON] є стягувачем. Наразі виконавче провадження не закінчене та знаходиться на виконанні у Лівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Як вбачається із розрахунку заборгованості від 30.01.2024р., за період з 29 грудня 2005 року та до повноліття дитини - 13.11.2020р. позивачу було нараховано аліменти у загальному розмірі 156 847,07 грн. Станом на 26.01.2024р. залишкова заборгованість складала 30 764,83 грн. аліментів, та штраф за несвоєчасну сплату аліментів відповідно до ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» - 52 258,46 грн. 22 лютого 2023 року Головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. при примусовому виконанні зазначеного вище виконавчого листа у виконавчому провадженні ВП 47215775 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та /або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 206902,35 грн., про що видано відповідну постанову. В подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/3720/23 від 02 серпня 2023 року, було встановлено неправомірність дій державного виконавця з приводу накладення арешту, зобов`язано державного виконавця скасувати арешт з грошових коштів, які є заробітною платою [PERSON] , що стало підставою для звернення останнього до суду із позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Як вбачається із змісту згаданої ухвали, судом було встановлено неправомірність дій державного виконавця, що полягали у накладенні арешту на грошові кошти, що знаходяться на зарплатному картковому рахунку, оцінка правомірності стягнення грошових коштів, відкриття виконавчого провадження, тощо судом не досліджувались. З огляду на це доводи позивача про те, що скасування арешту, накладеного на його зарплатний рахунок ухвалою суду, призводить до визнання коштів, стягнутих в рамках виконавчого провадження, такими, що є безпідставно набутими, відхиляються судом як помилковими. В обґрунтування своєї правової позиції, заявник посилається на ст. 1212 ЦК України, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України якої, особа яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до усталеної судової практики, викладеної Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19), загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. З огляду на це суд критично оцінює доводи позивача про те, що грошові кошти стягнуті в рамках виконавчого провадження №47215775, отримані відповідачем без достатньої правової підставі. Разом з тим, суд зазначає, що предметом цього позову є повернення безпідставно набутих аліментів, що врегульовано положеннями ст. 1215 ЦК України. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судом встановлено, що виконавчий лист № 2-671/2006 виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 04 квітня 2006 року на підставі якого було відкрито виконавче провадження №47215775\~таким,\~що не\~підлягає виконанню,\~не визнавався. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду\~\~від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Натомість, наявними у справі доказами не доведено факту недобросовісності з боку відповідача. Надаючи оцінку суб`єктному складу сторін, суд виходить з того, що частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права. [PERSON] пред`явив\~позовні вимоги\~до [PERSON] \~та просив стягнути на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 128 524,91 гривні, що сплачені на виконання виконавчого листа від 04 квітня 2006 року № 2-671/2006 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Проте, позивач не залучив до участі у справі, як співвідповідача, свою доньку на утримання якої сплачувалися грошові кошти і яка набула повної правоздатності з часу набуття повноліття. Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. З огляду на зазначене, до участі у справі, як співвідповідача, позивач міг би залучити [PERSON] , яка є набувачем і власником коштів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.11.2023 у справі № 337/642/22. Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв, а з власної ініціативи суд не наділений такими повноваженнями. З урахуванням викладеного вище, суд доходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed