Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Представник позивача, адвокат Піцик А.В., звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер брат позивача [PERSON] . За життя братові на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» 14.04.1998 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . За життя брат склав заповіт згідно з яким, все своє майно заповів позивачу. Позивач звернувся до нотаріуса з питання оформлення спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів на житловий будинок, а саме, вищевказаний договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений як того вимагало законодавство України, яке діяло на момент укладання правочину. Для визнання права власності рекомендовано звернутися до суду. Отже, у зв`язку з неможливістю належним чином оформити свої спадкові права після смерті батька у позасудовому порядку, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою, в\~ якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 14.04.1998 на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» та визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Позивач\~ та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Представник відповідача про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте до суду не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника виконкому, при вирішені справи по суті покладається на розсуд суду. Представник третьої особи до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, письмових пояснень по суті спору не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 19.05.2020. (а.с. 19) За життя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» 14.04.1998 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок «А-1» загальною площею 43,9 кв.м., житловою 26,2 кв.м, літня кухня «Г», сарай «Д», уборна «В», водоколонка І, замощення ІІ, паркани 1, 2. Договір зареєстрований у Криворізькому БТІ 13.05.1998, запис в реєстровій книзі №166, запис №36275, що підтверджується реєстраційним посвідченням. (а.с. 14, 15) Крім цього, 31.01.2007 [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М., згідно з яким усе належне йому майно заповів позивачу [PERSON] (а.с. 21) Зі спадкової справи №421-2020, заведеної у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області вбачається, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся його брат [PERSON] . Більше із заявами про прийняття або про відмову від спадщини до контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.02.2024 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я, у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених документів, що підтверджують право власності на спадкове майно (договір купівлі-продажу від 14.04.1998 нотаріально не посвідчений) та рекомендовано звернутись до суду з приводу цього питання. (а.с. 23) Аналізуючи норми права, на які посилався позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.ст. 1222-1223, 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності,

Outcome: partial