Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаною вище позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між нею та відповідачем 20.09.2019 року було укладено шлюб. Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося, вони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. На даний час вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Їх діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. [PERSON] участі у вихованні дітей не бере, добровільно матеріальну допомогу не надає, не цікавиться їх здоров`ям. Згоди щодо способу виконання ним свого обов`язку утримувати малолітніх дітей між ними досягнуто не було. Відповідач є здоровою, працездатною особою. Інших утриманців у нього немає. Вона не працює, оскільки виховує та перебуває з дітьми. Матеріальне становище у них важке. Просила стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 2500 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Окрім того, враховуючи те, що у зв`язку з доглядом за дитиною: [PERSON] , [INFO] , вона не має змоги працювати та утримувати себе, виходячи з принципу розумності та справедливості, просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 2000 гривень щомісячно, до досягнення сином трирічного віку. Ухвалою суду від 15.03.2024 року провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено її до судового розгляду. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Позивач у судове засідання не з`явилась. У поданій до суду заяві позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач також у судове засідання не з`явився. Звернувся до суду з заявою, в якій позовні вимоги визнав частково на суму 4500 гривень, оскільки не працює та не має доходів. Справу просив розглянути у його відсутності. Суд,\~дослідивши письмові\~докази,\~з`ясувавши\~фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 20.09.2019 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Чернівецькому міському відділі Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №1810. (а.с.17). Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.18-19). Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтвах про народження дітей, запис про батьківство не оспорював. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи Відділу ведення реєстру територіальної громади м.Чернівці, місце проживання малолітніх зареєстровано по [ADDRESS] разом із матір`ю (а.с.20-21). Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. При цьому у період вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей, останні не можуть перебувати без матеріального утримання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 у справі №523/18199/16-ц. Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою та другою\~статті 141 СК України\~визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою\~статті 150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Отже, під час вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дитини визначальним є те, разом із ким спільно проживає дитина. Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 Кодексу). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 Кодексу). За змістом ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як було встановлено судом малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачем. На підставі наведеного суд вважає, що позивач має право на стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки вони проживає разом із нею, а тому, з урахуванням заявлених позовних вимог, аліменти повинні бути визначені у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі\~статтями 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Разом із тим, суд зазначає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Так, як вбачається з дослідженого судом посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є особою з інвалідністю ІІІ групи безтерміново. Доказів його працевлаштування суду надано не було. Інших утриманців у відповідача не має. Крім того, суду не було надано належних доказів наявності у власності відповідача рухомого та нерухомого майна, а також будь-яких доходів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2024 рік", прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить - 2563 гривні. Одночасно частиною другою статті 182\~СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 1281,50 гривень. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів. Отже, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації права дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов`язок по утриманню дітей. З огляду на зазначені вище принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. При цьому суд акцентує увагу на тому, що [PERSON] є повнолітньою особою працездатного віку та зобов`язаний матеріально утримувати власних дітей. Оскільки діти проживають разом із матір`ю, а відповідач є їх батьком та на нього покладено однаковий із позивачем обов`язок щодо їх утримання і матеріального забезпечення, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 2300 гривень щомісячно на кожну дитину. На переконання суду такий розмір аліментів, з урахуванням обов`язку позивачки по утриманню дітей, забезпечить потреби малолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача, який є інвалідом ІІІ групи та задовольнятиме правомірні очікування позивача та дітей на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дітьми трирічного віку, суд зазначає наступне: Так, статтею 75 СК України\~передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Положеннями статті 84 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Зазначене право дружина має і в разі розірвання шлюбу. Положеннями частини четвертої ст.84\~СК України регламентовано, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років,незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, для призначення судом утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років від чоловіка - батька дитини, суд має дослідити, чи проживає з позивачем дитина, проте матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини можливості надавати матеріальну допомогу дружині. Відсутність у [PERSON] інших утриманців, а також відсутність істотних обставин, які могли б впливати на фінансову неспроможність відповідача надавати допомогу дружині, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є підставою для частково задоволення позовних вимог [PERSON] . А тому з урахуванням положень ст.84 СК України, яка ставить можливість стягнення аліментів на дружину в залежність від можливості надавати таке утримання з боку чоловіка, з урахуванням його аліментних обов`язків по відношенню до дітей, наявності у відповідача інвалідності ІІІ групи, з метою дотримання справедливого балансу інтересів, суд приходить до висновку про зменшення заявлених до стягнення розміру аліментів на дружину до 1000 гривень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Положенням ст.191 Сімейного кодексу України\~визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1ст.430 Цивільного процесуального кодексу України\~суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial