Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

У жовтні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про стягнення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, відповідного до якої позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 39 290,00 грн. як кошти отримані без законних підстав, 5 615,69 грн. в рахунок інфляційного збільшення, 1586,59 грн. 3 % річних, а всього 46 492,28 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що в період часу з 31.03.2022 по 29.07.2022 позивачкою помилково, з її банківського рахунку № [NUMBER] відкритого у АТ «Універсал банк», десятьма переказами були перераховані на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , який відкрито в АТ «Комерційний банк «Приват Банк», грошові кошти на загальну суму 39 290,00 грн. Вказані відомості підтверджуються банківськими квитанціями. Позивач вказує, що вказані кошти мали надійти іншій особі перед якою вона мала зобов`язання, але через її необачність, вказавши невірний рахунок, на протязі означеного періоду вона перераховувала ці кошти на рахунок відповідача [PERSON] , про те, що кошти були отримані саме відповідачем [PERSON] свідчать відомості із застосунку «Приват 24» про номер і власника банківської картки з номером [NUMBER] . У позовній заяві зазначено, що 09.08.2023 року позивачка [PERSON] направила на відому адресу відповідача лист-вимогу із проханням повернути на її користь означену суму коштів. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення відповідач [PERSON] отримав зазначений лист-вимогу 15 серпня 2023 року. На письмове звернення з проханням повернути безпідставно отримані кошти відповідач не відреагував та кошти їй не повернув, тому вона вимушена звертатися до суду і просити про стягнення з відповідача на її користь коштів в сумі 39 290 грн., як отриманих без законних підстав. Окрім того, позивач у позовній заяві вказала, що відповідно до вимог ст.ст. 625, 1212 ЦК України з відповідача на її користь підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 1 586,59 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 5 615,69 грн. за період прострочення грошового забезпечення. Позивачка зазначає, що вище викладене стало підставою для звернення до суду з позовом та посилаючись на ст. 1212 ЦК України, вона просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. 06.02.2024 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву у якому останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві відповідачем зазначено, що позивач не доводить належними й допустимими доказами, що перерахування грошових коштів є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування. Відповідачем у відзиві вказано, що з 29 червня 2021 року по 01 серпня 2022 року він працював інженером технологом у ПП «БМФ Бар`єр», який входить до Холдингу «112 grup». По домовленості з керівництвом у роботі він використовував свій приватний автомобіль для проїзду до об`єктів обслуговування, за що отримував додатково до заробітної плати компенсаційні виплати. Ці виплати проводив керівник Київського офісу холдингу В. Цибра. Після початку повномасштабного воєнного вторгнення російської федерації керівник Київського офісу був мобілізований до рядів ЗСУ і компенсаційні виплати йому та всім іншим співробітникам Київського офісу стала перераховувати бухгалтер (позивач) [PERSON] . Після звільнення з ПП «БМФ Бар`єр» йому було виплачено заробітну плату в зв`язку з цими обставинами відповідачем було подано позов (справа №761/528/23), який суд задовольнив на користь відповідача. Також, відповідачем зазначено, що після стягнення не виплаченої заробітної плати з ПП «БМФ Бар`єр» на його користь, [PERSON] на думку відповідача із особистої образи звернулась до суду із вказаним позовом отримати на свою корсить виплачені відповідачу [PERSON] компенсаційні виплати. Крім того, відповідач зазначає, що така кількість переказів позивача в різні дати, тобто систематичні дії позивача, - не можуть бути помилковими, а системність дій позивача свідчить про добровільні й усвідомлені дії позивача. Також, відповідач вважає, що здійснюючи переказ шляхом самостійного введення номера рахунку особа має можливість бачити прізвище особи, який належить це рахунок. 12.03.2024 до суду надійшли письмові пояснення позивача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачаться з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що в період часу з 31.03.2022 по 29.07.2022 позивачкою з банківського рахунку № [NUMBER] , десятьма переказами були перераховані на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , який відкрито в АТ «Комерційний банк «Приват Банк», грошові кошти на загальну суму 39 290,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій: - №С7х2-8СХР-5С80-6КСМ від 1.03.2022 на суму 8180,00 грн.; - № СКС9-Е0РА-В54Н-2КВС від 08.04.2022 на суму 2455,00 грн.; № МСР3-218А-Е7МР-169Е від 03.05.2022 на суму 2865,00 грн.; - № Н7АЕ-МР77-7КАВ-8ХТР від 13.05.2022 на суму 1600,00 грн.; - №НР22-699Х-0С55-С79А від 03.06.2022 на суму 4600,00 грн.; № ТМ41-Х7Х4-КК7Т-05ХР від 15.06.2022 на суму 4630,00 грн.; - №М1МТ-13СМ-90РХ-8781 від 24.06.2022 на суму 4615,00 грн.; - № 2Т4Н-6СВК-4ННВ-В5Р9 від 30.06.2022 на суму 2307,00 грн.; - №9НТ3-Е9ЕК-31Р6-СВК8 від 07.07.2022 року на суму 2308,00 грн.; - № Т828-2Р12-НА29-С6Е5 від 29.07.2022 року на суму 5730,00 грн. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України). Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45). У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Так, ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року). Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26). Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21 В обґрунтування позову позивачем вказано, що вказані кошти в позовній заяві мали надійти іншій особі перед якою вона мала зобов`язання, але через її необачність, вказавши невірний рахунок. При цьому, позивачем не надано та матеріали справ не містять доказів, що кошти були безпідставно надіслані і що дійсно була помилка, також позивачкою не вказано даних на який насправді розрахунковий рахунок вона повинна була перерахувати кошти. З матеріалів справи вбачається, що позивачка добровільно, послідовно та систематично протягом чотирьох місяців, доказів наявності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення призначення платежу (у квитанція вказано призначення платежу: «переказ особистих коштів»), знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих. Схожа правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що позивачка систематично та послідовно у період часу з 31.03.2022 по 29.07.2022 перераховувала кошти відповідачу, а тому поведінка позивачки не є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на перерахування коштів і відповідно настання певних для себе наслідків, що у свою чергу, виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed