Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2023 року через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] , стягнувши при цьому з нього на користь відповідача 1/2 частини спільних грошових коштів у розмірі 80 663,50 грн в рахунок компенсації коштів, що були спільною сумісною власністю подружжя та використані на придбання вказаної квартири. Зазначені обставини позивач обґрунтовує тим, що 30 грудня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,15 кв.м. Разом з тим, позивач [PERSON] стверджує, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти. Зокрема, між його матір`ю [PERSON] та позивачем [PERSON] 20 квітня 2012 року було укладено договір дарування, за умовами якого останній прийняв в дар квартиру за [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] вирішив реалізувати своє право розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном та продав вказану квартиру 20 вересня 2013 року за 506 973,00 грн. За отримані від продажу власної квартири грошові кошти 04 жовтня 2013 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] вартістю 668 300,00 грн. Позивач повідомляє, що частину грошових коштів у розмірі 161 327,00 грн, яких не вистачило від реалізації належної йому на праві особистої приватної власності квартири, було внесено спільно сторонами [PERSON] та [PERSON] . Так як основна сума була сплачена позивачем за рахунок його особистих коштів, що були отримані від реалізації належної йому на праві приватної власності квартири, то предметом поділу є сума 161 327,00 грн, яка була внесена за рахунок спільних коштів подружжя. У відсотковому співвідношенні сторонами як подружжям було оплачено лише 24% від загальної вартості всієї квартири, тому на думку позивача, найефективнішим способом захисту майнових прав подружжя буде визнання квартири особистою власністю позивача з компенсацією відповідачу половини від суми грошових коштів, які були внесені сторонами як подружжям під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 12 вересня 2023 року відповідач [PERSON] через свого представника надала до суду відзив на позов та зустрічну позовну заяву, в яких просила суд у задоволенні первісних позовних вимог відмовити у повному обсязі, у порядку зустрічного позову просила судвизнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за кожним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що спірна квартира [ADDRESS] були придбана подружжям за спільні кошти, що були отримані в подарунок на весілля від батьків та близьких рідних, а не від продажу квартири [PERSON] . Окрім того, для купівлі нової квартири позивач за зустрічним позовом [PERSON] додатково брала у борг грошові кошти у своїх подруг. Відтак, уважає вказане нерухоме майно спільним сумісним майном, що набуте у шлюбі. 10 жовтня 2023 року судом прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя. 20 листопада 2023 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом разом зі своїм представником у судовому засіданні первісний позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом разом зі своїм представником у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнавали та просили відмовити у їх задоволенні з підстав, що вказані у відзиві. Зустрічні позовні вимоги просили задовольнити з тих підстав, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя, що набуте у шлюбі. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд уважає, що первісний та зустрічний позови належить задовольнити частково з наступних підстав. 30 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 4362. Під час шлюбу сторін у них [INFO] народилася донька [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року у справі № 756/12370/20 було розірвано шлюб, зареєстрований 30 грудня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 4362, між [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи убачається, що між [PERSON] та [PERSON] 20 квітня 2012 року було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф. За умовами вказаного договору [PERSON] прийняв в дар квартиру за [ADDRESS] . 08 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець O.A. та зареєстровано в реєстрі за № 716. За умовами вказаного договору сторони взяли на себе зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири за [ADDRESS] . Згідно з п. 2.1 попереднього договору від 08 вересня 2013 року, сторони погодили, що розрахунок буде здійснено в національній валюті України за ціну, що є еквівалентом 62 000,00 доларів США за середнім курсом долара США в комерційних банках України на дату укладення основного договору. Відповідно до п. 5.1 попереднього договору від 08 вересня 2013 року, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири і на забезпечення його виконання та своєї платоспроможності [PERSON] передала [PERSON] суму грошового забезпечення в розмірі 7 993,00 грн, що еквівалентно 1 000,00 доларів США. 12 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.4 попереднього договору від 12 вересня 2013 року, сторони погодили суму договору, яка становить 668 300,00 грн. Відповідно до п. 2.5 попереднього договору від 12 вересня 2013 року, на підтвердження своїх намірів про наступне укладення основного договору [PERSON] передав продавцям грошові кошти в розмірі 28 525,00 грн. 20 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] на виконання умов попереднього договору від 08 вересня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 34,60 кв.м. Вказаний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенець О.М., зареєстрований в реєстрі № 736. Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу від 20 вересня 2013 року, [PERSON] та [PERSON] погодили, що продаж квартири за домовленістю вчиняється за ціною 506 973,00 грн, з яких 7 993,00 грн були отримані [PERSON] , як продавцем, під час укладення попереднього договору, а решта - 498 980,00 грн продавець отримав під час укладення основного договору. 04 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на виконання умов попереднього договору від 12 вересня 2013 року було укладеного договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири 61,15 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 3199. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року, продаж квартири, за домовленістю сторін становить 668 300,00 грн, з яких 28 525,00 грн були передані [PERSON] в день укладення попереднього договору, а решта - 639 775,00 грн будуть сплачені на банківські рахунки продавців, в день укладення договору, в рівних частках кожному. Факт перерахуванням [PERSON] грошових коштів на виконання умов договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року підтверджується копіями платіжних доручень № 4 від 04 жовтня 2013 року на ім`я [PERSON] в розмірі 159 943,75 грн, № 1 від 04 жовтня 2013 року на ім`я [PERSON] в розмірі 159 943,75 грн, № 3 від 04 жовтня 2013 року на ім`я [PERSON] в розмірі 159 943,75 грн, № 2 від 04 жовтня 2013 року на ім`я [PERSON] в розмірі 159 943,75 грн. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у Постанові від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 вкотре зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також у Постанові від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 Верховний Суд виснував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У судовому засіданні сторони [PERSON] та [PERSON] в якості свідків повідомили суду аналогічні обставини, що були вказані ними у своїх первісній та зустрічній позовних заявах. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками [PERSON] , у судовому засіданні зазначили, що надавали сторонам кошти на ремонт та меблі в спірній квартирі. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , у судовому засіданні зазначила, що надавала сторонам кошти на купівлю спірної квартири. Окрім того, їй відомо, що її донька брала в борг у своїх подруг кошти на купівлю згаданої квартири. Вказані борги віддавала свідок. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою [PERSON] , вказала, що на купівлю квартири надавала останній в борг грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою [PERSON] , вказала, що на купівлю квартири надавала останній в борг грошові кошти в розмірі 2 000,00 доларів США. Частинами 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у Постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 зробив висновок про те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні письмові докази про отримання [PERSON] у борг від свідків грошових коштів, беручи до уваги те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики, суд уважає недоведеним факт отримання в борг від свідків по справі грошових коштів у загальному розмірі 7 000,00 доларів США та відповідно використання їх на придбання спірної квартири. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як убачається з вищенаведеного, [PERSON] під час шлюбу отримав у дар квартиру за [ADDRESS] , яку відчужив 20 вересня 2013 року за 506 973,00 грн. Відтак, від продажу подарованого нерухомого майна, відповідно до норм п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, грошові кошти у розмірі 506 973,00 грн були особистою приватною власністю [PERSON] 04 жовтня 2013 року [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] придбав спірну квартиру [ADDRESS] , вартістю 668 300,00 грн. З установленого вище суд доходить висновку, що на придбання спірної квартири [ADDRESS] , [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі 506 973,00 грн, що отримані ним від проданого особистого майна. Вказана сума складає 3/4 частини від загальної вартості квартири [ADDRESS] 300,00 грн. З огляду на зазначене, беручи до уваги такі чинники як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, суд убачає правильним та справедливим визнати особистою приватною власністю [PERSON] 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положенням ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Натомість, виходячи з вимог ст. 60, 70 СК України, суд уважає правильним 1/4 частину спірної квартири визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши при цьому за кожним з подружжя право власності на 1/8 частину зазначеної квартири. У іншій частині первісного та зустрічного позовів підстав для задоволення у суду немає. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial