Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначено, що 21.07.2022 між сторонами було зареєстровано шлюб, однак спільне життя з відповідачем не склалося. Подальше збереження сім`ї є неможливим. Шлюбні відносини фактично припинилися, сторони не проживають разом з 11.12.2023, сім`я носить формальний характер, подружні стосунки не підтримують. Спір між подружжям з приводу майна станом на день звернення з позовом відсутній. На виконання вимог ст. 187 ЦПК України судом зроблено відповідні запити щодо одержання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача. Однак станом на 26.02.2024 встановити такі відомості не вдалось, що підтверджується відповідями на запити суду, наданими відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Золотоніської міської ради №102 від 23.01.2024, Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України № 6.2-1391/6-24 від 09.02.2024 (вхідний № 2667 від 20.02.2024), та одержаними 22.01.2024 відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру. Так, на виконання вимог ст. 187 ЦПК України 24.01.2024 відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету та 20.02.2024 Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України до суду надано відомості, що за наявною інформацією [PERSON] , [INFO] , 06.03.2024 знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2024 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у справі за даним позовом. Також вказаною ухвалою суду від 26.02.2024 на підставі ч.10 ст.187 ЦПК України постановлено здійснити виклик відповідача у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У судове засідання з розгляду справи, яке призначене на 09 год 15 хв 23.04.2024 позивач не прибув, явку свого представника не забезпечив, згідно з прохальною частиною позову просить розглянути дану справу за відсутності сторін. Відповідач у судові засідання з розгляду справи 18.03.2024 та 23.04.2024 не прибула, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь та належним чином у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що 21.07.2022 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.01.2024, виданим Золотоніським відділом реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 240. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалося, сторони не підтримують шлюбних відносин, не проживають разом з грудня 2023 року, не ведуть спільного господарства, позивач на примирення не згідний. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Згідно з ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 18 , ст.51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно із\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Нормами ч. 3 та ч. 4\~ст. 56 СК України\~визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. \~ \~ \~ \~ Частиною третьою статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд має встановлювати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, можливість збереження шлюбу в подальшому. У частині 2 ст. 112 СК України зазначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки судом встановлено, що збереження шлюбу неможливе, так як сторони подружніх стосунків не підтримують тривалий час, вільної згоди позивача на проживання у шлюбі немає, відтак суд вважає, що подальше спільне життя подружжя буде суперечити інтересам позивача, і за таких обставин приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Щодо прохальної частини позову в частині зміни прізвища відповідачки на дошлюбне, суд зазначає про таке. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Статтею 272 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Главою 22 ЦК України як особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, серед іншого визначено право на ім`я фізична особа має право на ім`я (ст. 294). Відповідно до ст. 28 ЦК України, ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Згідно зі ст. 113 СК, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, зміна прізвища на дошлюбне залежить виключно від волевиявлення особи, яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне, тобто позивач не в праві розпоряджатися особистим немайновим правом відповідачки на зміну прізвища на дошлюбне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved