Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернулося до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якій просить стягнути солідарно з них суму заборгованості за період з 01 травня 2004 року по 31 січня 2022 року у розмірі 73817,11 гривень, а також сплачений судовий збір в сумі 2684 гривень. В подальшому позивач зменшив розмір позовних вимог, надавши відповідну заяву, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2022 року у розмірі 61304,67 гривень та судові витрати у розмірі 2684 гривень. Заява про зменшення розміру позовних вимог прийнята судом. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання в тому числі за адресою: [ADDRESS] , де зареєстровані відповідачі. Внаслідок відмови відповідачів від виконання обов`язків щодо повної та своєчасної оплати послуг, станом на 01 лютого 2022 року за відповідачами утворилась заборгованість у вказаній вище сумі. 02 квітня 2024 року представник позивача [PERSON] надала суду заяву, в якій просила під час розгляду заяви відповідача щодо застування строків позовної давності врахувати п. 19 Перехідних положень Цивільного кодексу України. Так, постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню та територій України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом эSARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами КМУ) установлено з 12 березня 2020 року по всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Вказаною постановою були запроваджені обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функції, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної інфекції COVID-19» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 4 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати». Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Крім тог8о, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», який неодноразово продовжувався . Виходячи з наведеного, представник просив при застосуванні строку позовної давності вважати початок строку перебігу позовної давності 01 квітня 2014 року. При цьому повідомила, що заборгованість за період з 01 квітня 2017 року по 31 січня 2022 року складає 40887,98 гривень. Аргументи учасників справи. Відповідач [PERSON] 26 жовтня 2023 року надала до суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У своєму відзиві відповідач зазначила, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Так, позивач вже звертався до суду із позовом з аналогічним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гарячої води за період з 01.05.2004 по 31.08.2013 та рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21.01.2015 позовну заяву було задоволено частково, з урахуванням застосованого строку позовної давності стягнуто з останніх на користь КП «Харківські теплові мережі» суму заборгованості за період з жовтня 2010 року по 31.08.2013. Рішення набрало законної сили. Виходячи з наведеного, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячої води за вказаний період необхідно закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01.09.2013, вважає що строк позовної давності для звернення з позовом за вказаний період минув, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Рух справи. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 01 серпня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 07 травня 2024 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про зменшення розміру позовних вимог, подану до Київського районного суду міста Харкова 02 квітня 2024 року. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи мається її заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності з урахуванням викладених у відзиві обставин. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Відповідачі [PERSON] , [PERSON] є користувачами послуг теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] відкритий на ім`я [PERSON] .. В даному приміщенні зареєстровані всі відповідачі, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.07.2023. Як вбачається зі змісту відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, наданого відповідачем із заявою про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з неповною та несвоєчасно оплатою таких послуг станом на 01 лютого 2022 року за відповідачами утворилась заборгованість за період з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2022 року у розмірі 61304,67 гривень. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Судом встановлено, що відповідачі є користувачами послуг теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою. Факт користування відповідачами послугами з теплопостачання за вказаною адресою не заперечувався відповідачем [PERSON] у відзиві на позов та підтверджується рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 січня 2015 року, яким з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» стягнуто заборгованість за спожиті послуги у розмірі 8514,53 гривень за період з жовтня 2010 року по 31.08.2013 року. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875 від 24.06.2004 та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Судом в ході розгляду справи встановлено, що внаслідок несвоєчасної і неповної сплати відповідачами послуг з теплопостачання та гарячої води, за ними утворилась заборгованість. При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача [PERSON] щодо необхідності закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання і гарячу воду за період з 01 травня 2004 року по 31 серпня 2013 року, оскільки після зменшення позивачем розміру позовних вимог такі вимоги не є предметом даного позову. З наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, вбачається, що станом на 01 лютого 2022 року за відповідачами утворилась заборгованість за період з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2022 року у розмірі 61304,67 гривень. Відповідачі в ході судового розгляду не довели неправильності проведеного позивачем розрахунку заборгованості. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. На підставі викладеного, вирішуючи спір, суд встановив, що позивач надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду до квартири відповідачів, останні від вказаних послуг у встановленому законом порядку не відключилася, є споживачами та отримують вказані послуги, однак не виконують зобов`язання щодо їх сплати, у зв`язку з чим мають заборгованість за період з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2022 року у розмірі 61304,67 гривень, плата за опалення та гарячу воду нараховувалася відповідачам правомірно, належних та допустимих доказів щодо оскарження за спірний період встановлених тарифів за надання послуг з теплопостачання або скарг щодо їх якості відповідачами не надано. При цьому, суд зазначає, що за приписами ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що відповідачі у встановленому чинним законодавством порядку відмовились від послуг, які надаються КП «Харківські теплові мережі», або ж будь-які звернення до останнього з приводу їх непроживання та не користування такими послугами. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги з теплопостачання з відповідачів солідарно у повному обсязі. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ч. 1 ст. 541 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором (ч. 4 ст. 543 ЦК України). У відповідності до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення прозову про стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2022 року у розмірі 61304,67 гривень. Разом з тим, відповідачем [PERSON] подане клопотання про застосування строку позовної давності, з приводу якого суд вважає необхідним зазначити наступне. За приписами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України). Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою 27 липня 2023 року, а період нарахуванням останнім заборгованості становить з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2022 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою до суду\~ - 27 липня 2023 року, період нарахування останнім заборгованості з 01 вересня 2013 року поо 31 січня 2022 року, трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01 вересня 2013 року по 01 квітня 2017 року включно позивачем пропущено. За таких обставин, підлягає застосуванню положення про загальний трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вказаний період. Матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача поважних причин пропущення позовної давності у три роки для звернення до суду. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові згідно до ч.4 ст. 267 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що є підстави для застосування позовної давності та ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості за період з 01 вересня 2013 року по 01 квітня 2017 року. Отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, які нараховано за період з квітня 2017 року по 31 січня 2022 року, сума яких складає 40887,98 гривень, є обґрунтованими та доведеними, такими, що підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Згідно платіжного\~доручення №14840\~від 06\~липня 2023,\~позивачем під\~час пред`явлення\~позову до суду сплачений судовий збір у розмірі 2684 гривень. Питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~вирішує відповідно\~до вимог\~статті 141\~ЦПК України.Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 40887,98 гривень, що складає 66,70%, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1790,13- по 895,07 гривень з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial