Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Позивачі через підсистему "Електронний суд" в особі свого представника - адвоката Ієговської А.О. звернулися до суду з позовною заявою про стягнення страхового відшкодування заподіяної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого у розмірі 241200 грн., по 120600 грн. кожному. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 22.03.2023 року близько 22 год. 30 хв. водій [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 111830», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись автодорогою, не впорався з керуванням, виїхав на узбіччя дороги, де допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. Під час ДТП станом на 22.03.2023 року відповідальність водія [PERSON] була застрахована у відповідача ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 211913281. 23.03.2023 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023250000000107 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України. Відповідно до вироку Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 червня 2023 року, що набрав законної сили, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на п`ять років. Позивачі вказують на те, що внаслідок смерті близької особи їм завдано непоправної шкоди, оскільки вони в особі загиблого втратили годувальника. 07 червня 2023 року відповідно до вимог статей 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» представником позивачів - авдвокатом [PERSON] надіслано на поштову адресу відповідача повідомлення про ДТП та настання підстав для страхового відшкодування. Серед заявлених до відшкодування вимог містились вимоги про виплату позивачам страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, та виплати в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника. Також представником позивачів - авдвокатом [PERSON] направлено на адресу ПАТ «НАСК «ОРАНТА» додаткові документи на підтвердження заявлених потерпілими вимог з метою отримання страхового відшкодування заподіяної шкоди позивачам. 03 липня 2023 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснено виплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачам у розмірі 92052,00 грн. відповідно до угоди про припинення зобов`язання переданням відступного від 22.06.2023 року. Разом з тим, вимогу про виплату позивачам страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 241200,00 грн. відповідачем залишено без розгляду. Водночас позивачі зазначають, що знаходилися на утриманні свого сина, оскільки обоє є особами пенсійного віку, а тому відповідно до статті 1200 ЦК України та статті 202 СК України на їх користь підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування, пов`язане із смертю годувальника, у розмірі 241200 грн., по 120600 грн. кожному. У судовому засіданні представниця позивачів підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві обставин та підстав, а тому просила суд задоволити їх у повному обсязі, зазначивши, що оскільки позивачі досягли пенсійного віку, а тому мають право на заявленне в позові відшкодування. У судове засідання представниця відповідача ПАТ "НАСК "ОРАНТА" не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. У відзиві на позовну заяву представниця відповідача вказувала на те, що страховим випадком визнано дорожньо-транспортну подію, що мала місце [INFO] у місті Чигирині Черкаській області, внаслідок якої [PERSON] помер, та виплачено ПАТ «НАСК «ОРАНТА» позивачам, як батькам померлого, страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 92052,00 грн. Згідно з полісом страхування сума страхового вішкодування становить 320000 грн., а позивачі посять стягнути на їх користь 241200 грн., що перевищує ліміт відповідальності на 12300 грн. Водночас позивачами окрім довідок про їх доходи та доходи померлого [PERSON] не надано іншого підтвердження того, що вони перебували на утриманні останнього та потребують виплати страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Тому вважає позовні вимоги необгрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. Вислухавши представницю позивачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 22.03.2023 року близько 22 год. 30 хв. водій [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 111830», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись автодорогою, що сполучає вулицю Миру та вулицю Енергетиків, від вулиці Енергетиків в напрямку вулиці Миру в м. Чигирин Черкаського району Черкаської області, в порушення вимог п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 зі змінами та доповненнями, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, та відповідно не реагував на її зміну, під час руху на заокругленій ділянці автодороги вліво, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, виїхав на ліве узбіччя відносно напрямку свого руху, після чого виїхав на тротуар, потім знову на ліве узбіччя відносно напрямку свого руху, де допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир переднього пасажирського сидіння автомобіля «ВАЗ 111830» реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 24.03.2023 року № 270 причиною смерті [PERSON] є перебування особи у легковому автомобілі та травмування внаслідок транспортного нещасного випадку без зіткнення (а.с. 27-28). За вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12023250000000107 за ч.3 ст. 286-1 КК України. Станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля «ВАЗ 111830», реєстраційний номер [NUMBER] ,була застрахована у ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 211913281 (а.с. 26, ). Сума страхового ліміту згідно з вказаним полісом складає 320000 грн. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25 березня 2023 року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 14). Згідно з вироком Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 червня 2023 року, що набрав законної сили, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років. Цивільний позов потерпілих [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди задовольнено частково, де стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду у розмірі 59800 гривень кожному, у решті заявлених позовних вимог судом відмовлено (а.с. 17-25). Позивачі є батьками загиблого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.08.1987 року (а.с. 32). За результатами настання страхового випадку представник позивачів за договором адвокат Мелех Д.О. звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із повідомленням про ДТП від 06 червня 2023 року, заявами від 06 червня 2023 року про виплату позивачам кожному частки страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою, яка з урахуванням норм п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» складає 40200,00 грн, та про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника (для батьків), яка складає 120600,00 грн., та відповідними додатками на підтвердження заявлених сум виплат (а.с. 44-53). З матеріалів позовної заяви вбачається, що 03 липня 2023 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» здійснено виплату позивачам страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 92052,00 грн. за реквізитами, що вказані у заяві про страхову виплату, відповідно до угоди про припинення зобов`язання переданням відступного від 22.06.2023 року. Однак, звертаючись до суду, позивачі вказують, що їм, згідно поданими до відповідача заявавми від 06.06.2023 року, не здійснено виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, мотивувуючи свої позовні вимоги тим, що вони є батьками загиблого [PERSON] є пенсіонерами за віком та фактично перебували на утриманні свого сина, який проживав з ними та загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 22.03.2023 року, тому звернулися до суду із вимогами про відшкодування за рахунок ПАТ НАСК «Оранта» шкоди, пов`язаної із втратою годувальника. Так, згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: зокрема чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника та інших доходів. Частинами 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються серед іншого чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. За вимогами ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Отже, частиною 1 ст. 1200 ЦК України, визначений перелік осіб які мають право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого. У справі, що розглядається, такими особами можуть бути непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Непрацездатність позивачів є обставиною, що доведена в судовому засіданні матеріалами справи та не заперечувалася відповідачем, оскільки вони досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та отримують пенсію (а.с.38-43) Згідно ч.4 ст.75 СК України, особа с такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум». Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Так, перебування позивачів на утриманні померлого не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачі отримували пенсійні виплати, які за наданий суду період з квітня 2022 року по лютий 2023 року перевищували прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений законами України про державний бюджет України на 2022 та на 2023 роки (з січня 2022 року -1934 грн, липня 2022 року-2027 грн., грудня 2022 року та січня 2023 року-2093 грн), що підтверджується довідками про доходи №5744954393775714 щодо [PERSON] та № 9135131815580144 щодо [PERSON] виданим управлінням ПФУ в Черкаській області «Чигиринський відділ обслуговування громадян», згідно яких, розмір пенсії в середньому за надані дванадцять місяців складає: у [PERSON] - 2388 грн.; у [PERSON] - 2837,11грн. (а.с.38,43). Представницею позивачів на підтвердження перебування позивачів на утриманні померлого [PERSON] надано також довідку від 03.05.2023 року, виданої КП «ЄРЦ», на день смерті [PERSON] фактично проживав разом з батьками за адресою: [ADDRESS] і вів спільне господарство з 2020 року. (а.с.33). Але дана довідка не підтверджує факту перебування позивачів на утриманні сина [PERSON] , де суд критично оцінює фактичні дані, що містяться в цій довідці, оскільки вони нічим не підтверджені. Із довідок про доходи померлого сина позивачів - [PERSON] , за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року, вбачається, що останній отримував дохід вищий за доходи позивачів (а.с.30,31). Однак, позивачами та їх представницею не надано доказів, що доходи їх померлого сина були основним та постійним джерелом їх існування, оскільки сам тільки факт проживання їх за однією адресою не свідчить про перебування на утриманні. Так, у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Враховуючи зазначене суд доходить висновку, що довідка КП ЄРЦ як доказ в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, не може підтверджувати, той факт, що позивачі були на повному утриманні померлого сина та потребували матеріальної допомоги так як в ній відсутні конкретні данні, що підтверджують данні обставини, відсутні фактичні дані й про розмір витрат потрібних для життя позивачів та розмір допомоги яку надавав померлий, відсутні дані, що допомога померлого була основним джерелом засобів до існування, а лише сам факт проживання разом за одною адресою не є беззаперечним доказом перебування позивачів на утримання померлого. Дійшовши такого висновку, суд відхиляє посилання представниці позивачів на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, стосовно того, що підпунктом «є» пункту 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи спільне проживання із заявником. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба позивача у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Такі висновки сформовані Верховним судом у ряді постанов, а саме у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 562/29/18, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди позивачці з огляду на те, що вона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її перебування на утриманні сина, оскільки, як встановлено апеляційним судом, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, що є меншим за встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, тоді як розмір пенсії позивачки перевищував розмір прожиткового мінімуму станом на листопад 2011 року, і отримуваної пенсії їй було достатньо для забезпечення себе необхідними товарами та послугами. У постанові від 03 червня 2021 року у справі № 705/3172/19 Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди правильно виходили з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, так і те, що син надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника позивачці необхідно було надати страховику наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до ДТІІ. довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Проте, позивачка не надала відповідачу всіх необхідних для виплати страхового відшкодування документів. Разом з тим. сам факт пенсійного віку позивачки та проживання її однією сім`єю з сином не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування. При обґрунтуванні наявності права позивачів на утримання від померлого, представниця позивачів у позовній заяві послалася на ті обставини, що позивачі досягли пенсійного віку, проживали разом з померлим сином, підпадає під дію пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України. Однак, суд відхиляє зазначені доводи представниці позивачів за наступних підстав. Так, доводи представниці позивачів про те, що позивачі досягли пенсійного віку, проживали разом з померлим сином є складовою частиною доказування, однак не позбавляє позивачів необхідності довести суду, що вони потребували матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мали на день смерті сина право на одержання від нього утримання. Доводи представниці позивачів про те, що позивачі підпадають під дію пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, суд вважає неналежними, оскільки зазначення у п. 2 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, про те, що шкода відшкодовується: 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом - довічно, на переконання суду стосується тільки терміну відшкодування шкоди, зазначеній категорії осіб, які повинні бути непрацездатними, перебувати на утриманні померлого або мати на день його смерті право на одержання від нього утримання. Також суд зазначає, що п. є) ч. 2 ст. 35 Закону передбачає долучення до заяви документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходів за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Зазначена норма Закону дійсно не встановлює чіткого переліку документів, однак це не позбавляє позивачів обов`язку довести належними, допустимими та достовірними доказами тієї обставини, що позивачі потребували матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мали на день смерті сина право на одержання від нього утримання. За таких обставин, враховуючи, що в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивачами чи їх представницею не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивачі потребували матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мали, на день смерті сина, право на одержання від нього утримання, який загинув в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 22.03.2023 року, надання останнім матеріальної допомоги, яка була основним і постійним джерелом існування позивачів та мала постійний характер, та відповідач, відповідно, до Закону зобов`язаний відшкодувати шкоду заподіяну смертю потерпілого, суд доходить висновку, що заявлений позов є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити повністю. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed