Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

05.09.2023 року Служба безпеки України звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати право державної власності на грошові кошти у сумі 13000,00 доларів США за Державою в особі СБУ номіналом по 100 доларів США за номерами, які вказані у акті огляду покупця від 17.05.2014 року (який здійснює оперативну закупівлю та вручення йому грошових коштів). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Служба безпеки України відповідно до обов`язків, передбачених статтею 24 Закону України «Про Службу безпеки України» виявляє, припиняє та розкриває кримінальні правопорушення, а також проводить їх досудове розслідування. Згідно з санкціями Голови СБУ (рапорти від 19.12.2013 року № 5/2/2-31477 та від 27.09.2013 № 5/2/2-22891) здійснено фінансування потреб, пов`язаних з проведенням комплексу негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 12013110080010096 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України в сумі 20000,00 доларів США за КЕКВ 2730 «Особливі втрати», КПКВ 6521010 з частковою втратою частини цих грошових коштів. Вказані грошові кошти отримувалися матеріально-відповідальною особою СБУ у підзвіт в касі Фінансово-економічного управління СБ України (видатковий касовий ордер: від 02.10.2013 року № 15332). Під час проведення НСРД в установленому порядку використано із контрольованою втратою 16800,00 доларів ШСА, 200 доларів США повернуто до каси ФЕУ СБУ. Так, 13000,00 доларів США використані при проведенні 4 етапу контролю за вчиненням злочину, а саме для розрахунку при закупці вогнепальної зброї, боєприпасів та вибухових речовин у громадянина [PERSON] . Відповідно до акту огляду покупця, який здійснює оперативну закупку від 17.05.2014 року оглянуті із зазначенням номерів, серії купюр та врученні особі з оперативним псевдонімом « [PERSON] » для проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки вогнепальної зброї, боєприпасів та вибухових речовин. 17.05.2014 року в ході проведення обшуків виявлено та вилучено: за місцем реєстрації та мешкання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] : 12100,00 доларів США (121 купюра номіналами по 100 доларів США); в автомобілі марки «Ягуар», державний номерний знак [NUMBER] , який належав [PERSON] : 900,00 доларів США (9 купюр номіналом по 100 доларів США). За результатами перевірки серії та номерів банкнот вилучених грошових коштів на загальну суму 13000,00 доларів США встановлено їх відповідність банкнотам, що були попередньо врученні « [PERSON] » для проведення оперативної закупки вогнепальної зброї, боєприпасів та вибухових речовин. В подальшому, постановою слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.06.2014 року та 02.07.2014 року вказані грошові кошти визнанні речовими доказами та переданні на зберігання до ФЕУ СБУ. На момент подання позовної заяви кримінальне провадження № 12013110080010096 за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України перебуває на розгляді в Києво-Святошинському районному суді Київської області (справа № 369/2543/16). Так, в ході розгляду даної справи судом, обвинуваченим [PERSON] заявлено клопотання про скасування арешту з грошових коштів, у тому числі тих, які належать СБУ. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.12.2021 року вказане клопотання задоволено, скасовано грошових коштів на загальну суму 25488,00 доларів США (серед яких вищевказані 13000,00 доларів США, які виділялися для фінансування потреб пов`язаних з проведенням НСРД по даному кримінальному провадженню) та зобов`язано їх повернути обвинуваченому [PERSON] . Ухвала суду обґрунтована тим, що під час досудового розслідування на купюрах цих грошових коштів не виявлено слідів злочину, індивідуально визначених особливостей речових доказів, не з`ясована природа їх виникнення, відтак судом зроблено висновок, що обвинувачений понад 7 років позбавлений можливості користуватися своїм майном. також судом враховано те, що санкція частини першої статті 263 КК України не містить умови про спеціальну конфіскацію майна обвинуваченого. Зазначена ухвала оскарженню не підлягає. Окрім того, відповідно до вказаної ухвали слідчим СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві не з`ясована природа виникнення грошових коштів, що знайденні у [PERSON] під час обшуку 17.05.2014 року та дані грошові кошти отримані батьком [PERSON] [PERSON] 26.03.2013 року за продаж власної квартири [ADDRESS] . Водночас факт приналежності грошових коштів батьку [PERSON] від продажу квартири спростовується тим, що серед 13000,00 доларів США, які використовувалися під час НСРД 900,00 доларів США вилучено взагалі у третьої особи ( [PERSON] , а саме в автомобілі марки «Ягуар», державний номерний знак [NUMBER] ), яка не має відношення до батька відповідача. З огляду на викладене вбачається, що майнові права СБУ є порушеними та потребують захисту у судовому порядку. СБУ вважає, що прийняття судового рішення про скасування арешту вищевказаних грошових коштів на загальну суму 24488,00 доларів США свідчить про оспорювання [PERSON] права державної власності на ці грошові кошти. 07.09.2023 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі. 06.02.2024 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 29.04.2024 року представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. 29.04.2024 року відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив у його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом з матеріалів справи встановлено, що 02.10.2013 року Фінансово-економічним управлінням СБУ було видано видатковий касовий ордер № 15332 на суму 20000,00 доларів США, шифр цільового призначення 159860. Слід зауважити, що з вказаного видаткового касового ордеру не можливо встановити на що саме/які саме слідчі дії, у якому кримінальному провадженні видавалися кошти, а тому суд позбавлений можливості встановити факт видачі цих коштів у кримінальному провадженні № 12013110080010096 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України для проведення НСРД. 17.05.2014 року начальником 3 відділу Управління КЗБТ ДЗНД СБ України О. Джаіані за участю понятих складено Акт огляду покупця, який здійснює оперативну закупівлю та вручення йому грошових коштів. До вказаного акту зроблено ксерокопії грошових коштів. СБУ у поданій позовній заяві просить визнати право державної власності на грошові кошти у сумі 13000,00 доларів США, які вказані у акті огляду покупця від 17.05.2014 року (який здійснює оперативну закупівлю та вручення йому грошових коштів), проте суд дослідивши надані позивачем копії грошових коштів встановив, що зазначені в Акті огляду покупця, який здійснює оперативну закупівлю та вручення йому грошових коштів від 17.05.2014 року відсутні копії наступних купюр: КG 49795664, КН 44533599; КВ 12988690 І; КG 258200576 В, таким чином відсутні копії грошових коштів згідно актів на суму 400,00 доларів США. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17.05.2014 року в ході проведення санкціонованого обшуку автомобіля марки «Ягуар», в ході обшуку [PERSON] , в останнього було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 900,00 доларів США. 30.06.2014 року слідчим СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] винесено постанову про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні № 12013110080010096 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України грошові кошти в сумі 900 доларів США та передачу їх на зберігання до ФЕУ СБ України. 17.05.2014 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем реєстрації та мешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було виявлено та вилучено грошові кошти, які було вручено [PERSON] для проведення оперативної закупки у [PERSON] в сумі 12100,00 доларів США (121 купюра по 100 доларів США). 02.07.2014 року слідчим СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] винесено постанову про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні № 12013110080010096 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України грошові кошти в сумі 12100,00 доларів США та передачу їх на зберігання до ФЕУ СБ України. Суд вважає за необхідне зазначити, що з наявних матеріалів справи суд позбавлений можливості встановити джерело походження коштів, які були вилучені під час обшуків та були визнані речовими доказами. Тобто, не можливо встановити, що кошти які були визнанні речовими доказами постановами слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві Печатнікова О.В. від 30.06.2014 року та від 02.07.2014 року видавалися ФУ СБУ для проведення НСРД, за результатами яких, в тому числі до Києво-Святошинського районного суду Київської області було передано кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Вказані висновки суду сформовані на тій підставі, що процедура здійснення закупки коштів щодо проведення негласних слідчих розшукових дій здійснюється/повинна здійснювати відповідно до певної Інструкції, що відповідає загальним принципам права та випливає із змісту ст. 273 Кримінального процесуального кодексу України, а саме рішенням керівника органу досудового розслідування, прокурора під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть бути використані заздалегідь ідентифіковані (помічені) або несправжні (імітаційні) засоби. З цією метою допускається виготовлення та використання спеціально виготовлених речей і документів, створення та використання спеціально утворених підприємств, установ, організацій. Використання заздалегідь ідентифікованих або несправжніх (імітаційних) засобів з іншою метою забороняється. Виготовлення, утворення несправжніх (імітаційних) засобів для проведення конкретних негласних слідчих дій оформлюється відповідним протоколом. У разі необхідності розкриття до завершення досудового розслідування справжніх відомостей щодо спеціально утворених суб`єктів господарювання або щодо особи, яка діє без розкриття достовірних відомостей про неї, про це повідомляється орган, співробітником якого є особа, яка таким способом здійснює негласні слідчі (розшукові) дії, та керівник органу досудового розслідування, прокурор, який прийняв рішення про використання таких засобів під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Рішення про розкриття справжніх відомостей про зазначену особу, обставини виготовлення речей чи документів або спеціального утворення підприємства, установи, організації приймається керівником органу досудового розслідування, прокурором. У разі необхідності щодо особи, відомості про яку підлягають розкриттю, вживаються заходи забезпечення безпеки, передбачені законом. Несправжні (імітаційні) засоби, застосовані під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії, використовуються у процесі доказування у вигляді первинних засобів чи знарядь вчинення злочину, крім випадків, якщо суд встановить порушення вимог цього Кодексу під час проведення відповідної негласної слідчої (розшукової) дії. Так, суд враховуючи відсутність у відкритих джерелах даної Інструкції та враховуючи специфіку діяльності позивача, приходить до висновку, що вказана Інструкція є засекреченою. Відповідно положення даної Інструкції суд не досліджував, тому був позбавлений можливості перевірити правильність процедури закупки грошових коштів для проведення НСРД та правильність процедури повернення та взагалі порядок повернення грошових коштів після проведення НСРД. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те чи здійснювалось під час проведення НСРД нашарування спеціальної хімічної речовини (люмінофору) на купюри, якщо здійснювалося чи було проведено хімічну експертизу в рамках кримінального провадження, які б дали можливість встановити, що кошти визнанні речовими доказами та з яких скасовано арешт належать СБУ у зв`язку із здійсненням закупки таких грошей для проведення НСРД. З приводу цього, суд відзначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд. Позивачем не було заявлено клопотання про розсекречення тих чи інших документів (Інструкції, рапортів) чи витребування матеріалів справи № 369/2543/16 для дослідження доказів. Суд вивчаючи обґрунтування позовних вимог зауважив, що позивач зазначає, що під час проведення НСРД в установленому порядку використано із контрольованою втратою 16800,00 доларів США, 200,00 доларів США повернуто до каси ФЕУ СБУ. Тому, суд приходить до висновку, що через ненадання суду належного обсягу доказів, суд був позбавлений можливості встановити на якій підставі частина коштів (200,00 доларів США) була повернута (згідно якої процедури/де ця процедура прописана), а кошти в сумі 13000,00 доларів США не були повернуті з врахуванням того, що дані кошти майже сім років знаходились під арештом. Дані факти підводять до висновку, що відсутні підстави для встановлення факту, що кошти які були надані на проведення НСРД та кошти на які у 2021 році скасовано арешт є одні і ті ж кошти. Так, з матеріалів справи вбачається, що 09.12.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Лисенка В.В. у справі № 369/2543/16 ухвалено клопотання обвинуваченого [PERSON] про скасування арешту з грошових коштів, накладеного ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Захарченко Н.В. від 19.05.2014 року у рамках кримінального провадження № 12013110080010096 від 21.08.2013 року задовольнити. Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Захарченко Н.В. від 19.05.2014 року у рамках кримінального провадження № 12013110080010096 від 21.08.2013 року на грошові кошти в 25488 (двадцять п`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім) доларів США та заборону власнику вказаного майна розпоряджатись таким майном будь-яким чином та використовувати його - скасувати. Вищевказані грошові кошти повернути [PERSON] . Згідно вище зазначеної ухвали, суд дійшов такого висновку на підставі наступного «…Відповідно до постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання слідчого СВ Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві від 02.07.2014 року грошові кошти в тому числі 1 купюра номіналом 100 доларів США, 19 купюр номіналом 2 долари США, 239 купюр номіналом 100 доларів США, 14 купюр номіналом 100 доларів США, які вилучено під час обшуку у гр. [PERSON] , [INFO] , квартири [ADDRESS] визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.08.2013 за № 12013110080010096. Разом з тим на досудовому розслідуванні кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.08.2013 за № 12013110080010096, органами, що уповноважені на проведення досудового розслідування не проводився поверхневий огляд купюр грошових коштів, що вилучені під час обшуку у [PERSON] , [INFO] квартири [ADDRESS] , на вказаних купюрах не виявлено слідів злочину, індивідуально визначених особливостей речових доказів і т.і., а тому зазначені грошові кошти не можуть бути доказами у даному кримінальному провадженні. Крім того, слідчим СВ Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві не з`ясована природа виникнення грошових коштів, що знайдені у обвинуваченого [PERSON] під час обшуку 17.05.2014. дані грошові кошти отримані батьком [PERSON] [PERSON] [INFO] за продаж власної квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носить у собі тимчасовий характер. Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Згідно положенням\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так обвинувачений [PERSON] вже понад 7 років позбавлений можливості користуватись своїм майном, а також суд звертає увагу на відсутність спеціальної конфіскації за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, яке інкримінується обвинуваченому [PERSON] .. Суд вважає, що прокурором, на даній стадії судового розгляду не доведено, що є необхідність у продовженні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешту грошових коштів в сумі 25488 доларів США. З огляду на те, що в ході судового розгляду суду не було надано доказів на спростування доводів обвинуваченого [PERSON] про те, що вказані грошові кошти в сумі 25488 доларів США не є предметами злочину, та з урахуванням загальних засад кримінального провадження, таких як, верховенство права, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про скасування арешту майна з грошових коштів в сумі 25488 доларів США…». Суд вивчивши копію даної ухвали суду про скасування арешту вважає, що суддя в рамках кримінальної справи № 369/2543/16 мав ширший обсяг доказів для прийняття даного рішення. СБУ належних доказів в рамках цивільної справи № 369/14120/23 на спростування доводів суду в ухвалі суду від 09.12.2021 року в рамках кримінальної справи № 369/2543/16 не надало. Суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору дослідити правову природу категорії «гроші» попри специфіку спору. Так, гроші є особливим майновим благом у структурі об`єктів цивільних прав. Особливі характеристики грошей пов`язані із біполярною природою, яка проявляється в економічному змісті та юридичному оформленні. З точки зору оборотоздатності гроші є об`єктом цивільних прав, що перебуває у вільному обороті, як об`єкт права власності визнаються речами рухомими, родовими, подільними та споживними. З наведеного випливає, що право власності на гроші набувається на загальних підставах. Проте, на відміну від інших рукотворних речей, створення грошей, а саме виготовлення грошей, є виключно прерогативою держави. Момент виникнення права власності на новостворені гроші може бути пов`язаний із їх фізичним виготовленням. Тобто, СБУ як орган наділений правом закупки коштів для проведення НСРД, в момент здійснення такої закупки вже являється власником грошей. Суд приходить до висновку, що при вилучені готівкових коштів з ФУ СБУ на проведення НСРД не відбувається припинення права власності на них, має місце лише зміна форми розпорядження ними. Тобто, на думку суду використання коштів для проведення НСРД слід розглядати як приклад розпорядження грошовими коштами без припинення права власності на гроші. Якщо кошти СБУ виділялися для проведення НСРД, то такі виділенні СБУ кошти при визнанні їх речовими доказами і накладенні на них арешту є власністю СБУ. Тому якщо існує право власності на гроші, то правомочність володіння входить до його змісту. Під правом володіння суд розумію право фактичного, фізичного та господарського панування над банкнотами, яке полягає у можливості особи, утримувати їх у себе. З приводу цього, суд звертає увагу, що кошти видані на проведення НСРД у 2013 році, арешт на них накладений у 2014 році та в цьому ж році визнано речовими доказами, арешт на кошти в рамках кримінального провадження скасовано у 2021 році. Тому у суду виникає питання чому та на підставі чого впродовж семи років СБУ не було проведено ревізію та кошти не повернуті у ФУ СБУ. Суд вважає за необхідне зазначити, що щоб можна було встановити право власності на річ (в даному спорі як річ виступають «гроші»), вона повинна існувати. Створення нової речі є підставою для виникнення права власності на цю річ (тобто вже нову річ). Матеріали справи не містять будь якої інформації чи доказів про те, що грошові кошти з яких було скасовано арешт та які були визнанні речовими доказами наявні у позивача, чи у відповідача. До того ж позов пред`явлено через два роки після скасування арешту. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками. На думку суду позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, так як враховуючи специфіку здійснення закупки грошей для проведення НСРД, гроші на такі дії, на переконання суду, вже при закупці є власністю держави, а використання цих коштів для процесуальних дій є ні чим іншим як формою їх розпорядження. Тому право власності на них не припиняється. Суд вважає, що в разі наявності достатніх доказів, належним способом захисту в даній категорії справ є витребування коштів, а не визнання права власності на них, так як право власності на них у держави виникає в момент здійснення закупки. Підсумовуючи вище викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог Служби безпеки України до [PERSON] про визнання права власності необхідно відмовити у зв`язку з наступним: з наданого видаткового касового ордеру не можливо встановити на, що саме/на які слідчі дії, у якому кримінальному провадженні видавалися кошти. Розшифрування наявних у ордері номерів призначення дії не були розшифровані суду; частина зазначених в Акті огляду покупця, який здійснює оперативну закупівлю та вручення йому грошових коштів від 17.05.2014 року купюр відсутня у додатку до акту; з наявних матеріалів справи суд позбавлений можливості встановити джерело походження коштів, які були вилучені під час обшуків та були визнані речовими доказами. Тобто, не можливо встановити, що кошти які були визнанні речовими доказами постановами слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] від 30.06.2014 року та від 02.07.2014 року видавалися ФУ СБУ для проведення НСРД, за результатами яких, в тому числі до Києво-Святошинського районного суду Київської області було передано кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України через відсутність на це належних доказів та відсутність доступу до Інструкції, яка регулює процес здійснення закупки грошей для проведення НСРД та їх повернення; суд вивчивши копію даної ухвали суду про скасування арешту вважає, що суддя в рамках кримінальної справи № 369/2543/16 мав ширший обсяг доказів для прийняття даного рішення; СБУ належних доказів в рамках цивільної справи № 369/14120/23 на спростування доводів суду в ухвалі суду від 09.12.2021 року в рамках кримінальної справи № 369/2543/16 не надало. Крім того, суд зауважує, що ст. 172 КПК України не містить жодних виключень чи обмежень щодо повторного звернення із клопотанням про арешт того ж майна, яке було арештоване раніше. Тобто, СБУ не було позбавлення права повторно звернутися із клопотанням про накладення арешту на грошові кошти. Крім того. на переконання суду, у даній категорії справ належним способом захисту є витребування грошових коштів, а не визнання держави права власності на такі кошти, так як таке право, на переконання суду виникає в момент здійснення закупки грошей для проведення НСРД. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Outcome: dismissed