Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати за ним право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер земельної ділянки: 5321610100:50:002:0475. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у шлюбі з 27.09.1975. У шлюбі сторонами було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . 30.05.2008 відповідачкою на її ім`я отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер земельної ділянки: 5321610100:50:002:0475. З літа 2023 , незважаючи, що шлюб між сторонами не розірвано, відповідач почала стверджувати, що житловий будинок по [ADDRESS] , є її майном, незважаючи на те, що він будувався у шлюбі та прийнятий у експлуатацію також під час шлюбу. Зазначене, змусило [PERSON] звернутися до суду з даною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідачка та її представник до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялося у встановленому законом порядку. Про причину неявки 03.05.2024 суду не повідомлено. Заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали, відзиву на позов подано не було. Тому суд, за згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому\~Цивільним процесуальним кодексом України\~(далі -\~ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1\~статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1\~статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2\~статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2\~статті 78 ЦПК України). Судом встановлено, що 27.09.1975 сторони зареєстрували шлюб у Відділі ДРАЦС Карлівського РУЮ, про що свідчать записи у свідоцтві про шлюб (а.с.12). Згідно свідоцтва № [NUMBER] про право власності від 17.09.1999 (а.с.11), [PERSON] належить жилий будинок в [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №637976 (а.с.10), [PERSON] також належить земельна ділянка площею 0,10 га, за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер земельної ділянки: 5321610100:50:002:0475. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як вбачається з практики ВССУ (а саме ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12) ідеальна частка - це частка у праві на річ. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у цій справі про поділ майна подружжя є житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,10 га з кадастровим номером 5321610100:50:002:0475 в [ADDRESS] , а також ця земельна ділянка. Заперечень, що зведене на земельних ділянках нерухоме майно та й сама земельна ділянка, мають статус спільної сумісної власності подружжя та їх частки у цьому майні є рівними, які б були обґрунтованими належними та допустимими доказами, суду не надано. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Врахувавши вищезазначене, суд вважає, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та слід визнати за ним право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , а також на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер земельної ділянки: 5321610100:50:002:0475. Згідно з частинами 1 та 3\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 13420,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. (підтверджені Договором про надання професійної правничої допомоги від 04.12.2023, Розрахунком вартості наданої правової допомоги №01/05 від 03.05.2024, Актом виконаних робіт №02/05 від 03.05.2024, платіжними інструкціями), а всього 28420, 00 грн. На підставі\~викладеного,\~відповідно до\~ст.\~ст.\~60,61,70\~СК України,\~

Outcome: approved