Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить позбавити відповідачів батьківських прав та стягнути з останніх аліменти на користь малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2019 розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 467 «Про визначення прізвища малолітній дитині» малолітньому [PERSON] визначено прізвище матері « [PERSON] », у зв`язку з тим, що гр. [PERSON] перебувала у шлюбі з громадянином рф [PERSON] , який на той час вже не проживав з родиною. 11.12.2019 проведено обстеження умов проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що створені належні умови для проживання. В квартирі фактично проживають: [PERSON] - мати дитини; [PERSON] - цивільний чоловік матері; [PERSON] - дитина та гр. [PERSON] - бабуся дитини. 03.07.2021 відповідно до акту орган внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, малолітнього [PERSON] - знайдено у [ADDRESS] у супроводі матері, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння. 03.07.2021 від Печерського НП ГУНП надійшло повідомлення про те, що малолітнього [PERSON] розміщено до Дитячої клінічної лікарні № 7. 05.07.2021 Службою у справах дітей та сім`ї видано наказ № 69 «Про постановку на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». 13.07.2021 головним спеціалістом Служби спільно з Печерським районним центром соціальних служб здійснено відвідування родини, про що складено відповідний акт. Встановлено, що житлово-побутові умови проживання дитини - не задовільні та не придатні для проживання - в квартирі сморід, бруд, у квартирі перебувають кіт та собака у занедбаному стані. Дитяче ліжко зламане, в кімнаті не прибрано. З слів матері, вона іноді вживає алкогольні напої та палить. Здійснено оцінку потреб сім`ї/особи, в якому встановлено, що мати не виконує батьківські обов`язки. Для можливості повернення дитини на виховання до матері, [PERSON] були надані змістовні роз`яснення по дії, як вона повинна вчинити щоб повернути сина додому. На той час, [PERSON] визнала свою провину щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків. Почала співпрацювати з Службою у справах дітей та сім`ї, Печерським районним центром соціальних служб. Привела до задовільного стану житлове приміщення, одружилася з гр. [PERSON] , який подав до суду позов про визнання його батьком малолітнього [PERSON] [INFO] . За інформацією Печерського районного у м. Києві Центру соціальних служб - мати виконувала план соціального супроводу, дотримувалася рекомендацій фахівців. За інформацією Київського міського центру соціальних служб - [PERSON] пройшла курс навчання «Розвиток батьківського потенціалу» - під час занять була активною, виконувала всі домашні завдання. За інформацією КМБД ім. Городецького - відвідувала дитину, передавала соки, печиво, фрукти. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Печерської РДА, яке відбулося 07.12.2021 було розглянуто заяву [PERSON] про повернення малолітнього [PERSON] їй на виховання. За результатами розгляду було прийнято рішення повернути дитину на виховання матері, попередивши останню про наслідки невиконання нею батьківських обов`язків відповідно до ст. 164 СК України. Після повернення дитини матері, смію поставили на облік Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб та взято під соціальний супровід. 04.05.2022 фахівцями Центру було запрошено [PERSON] для отримання продуктового набору. Відповідач прийшла у стані схожому на алкогольне сп`яніння, ледве стояла на ногах, відчувався різкий запах з ротової порожнини. На запитання де і з ким перебуває її син, [PERSON] не могла пояснити, плуталась у своїх показаннях. Працівниками було викликано представника сектору ювенальної превенції Печерського УП ГУ НП в м. Києві. Прибувши на місце події, було виявлено [PERSON] з ознаками явного алкогольного сп`яніння, синців на останній візуально виявлено не було. Від медичної допомоги та проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідач категорично відмовилась. Працівнику поліції не вдалося з`ясувати місце знаходження дитини, у зв`язку з чим був здійснений виїзд за місцем проживання сім`ї: [ADDRESS] . Під час відвідування двері квартири потягом тривалого часу ніхто не відкривав, однак у квартирі було чутно голоси. Близько 16:20 год. до квартири підійшов громадянин [PERSON] та зазначив, що він є чоловіком [PERSON] та батьком малолітнього [PERSON] , але надати відповідні документи не зміг. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 11.07.2019, батьком малолітнього [PERSON] є громадянин [PERSON] . Увійшовши до квартир було виявлено малолітнього [PERSON] разом з громадянкою [PERSON] , як повідомив [PERSON] , зазначена громадянка є їх родичкою. Діючи в інтересах дитини, з метою запобігання загрози життю і здоров`ю дитини, поліцією було прийнято рішення вилучити дитину та доставити до ДКЛ № 7 для з`ясування всіх обставин. 05.05.2022 [PERSON] прийшла до Служби у справах дітей та сім`ї вже з побитим обличчям та подала заяву про надання дозволу на побачення з дитиною. 10.05.2022 до Служби у справах дітей та сім`ї надійшла заява [PERSON] з проханням повернути дитину до неї на виховання. Вона пояснила, що 04.05.2022 йшла за пайком та впала і сильно вдарилася головою об сходинки, в неї почався сильний головний біль, запаморочення свідомості, тому в Центрі соціальних служб її стан сприйняли як стан алкогольного сп`яніння. [PERSON] надала довідку лікаря-невролога [PERSON] від 06.05.2022, хоча 04.05.2022 під час з`ясування перебування малолітньої дитини ознак травмованості [PERSON] не було. Малолітній [PERSON] вже вдруге залишився без батьківського піклування, коли потребував материнського тепла, любові та особливого догляду, бо вже одного разу перебував в дитячому будинку з вини матері. Комісією з питань захисту прав дітей Печерської РДА вже надавався шанс [PERSON] проявити себе люблячою та турботливою мамою, однак остання його не використала, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись з вказаним позовом для захисту прав та інтересів малолітнього [PERSON] . Ухвалою суду від 25.10.2022 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку позовного (загального) провадження. Ухвалою суду від 25.05.2023 були задоволені клопотання представника позивача та відповідача - [PERSON] про допит свідків та закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 14.06.2023 було постановлено повернутись в підготовче засідання з метою заміни первісного відповідача [PERSON] на [PERSON] , враховуючи, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2023 у справі № 757/45997/21-ц, яке набрало законної сили 07.06.2023, [PERSON] визнано батьком [PERSON] , [INFO] . 17.08.2023 відповідач - [PERSON] подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог що стосуються останнього, посилаючись на те, що всі зібрані докази стосуються неналежної поведінки лише матері [PERSON] [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2021, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.05.2023 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у відповідачів народився син - [PERSON] , батьком якого визнано [PERSON] згідно з рішенням Печерського районного суд м. Києва від 04.05.2023. Відповідач зазначає, що у період народження [PERSON] , його мати перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у зв`язку з чим, у свідоцтві про народження останній був зазначений батько дитини. Разом з тим, фактично в той час [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Відповідач піклувався про дитину, допомагав дружині. Однак, оскільки [PERSON] почала вести розгульний спосіб життя, в сім`ї частими стали конфлікти і приблизно в кіні 2021 року [PERSON] вигнали з квартири [ADDRESS] . Відповідач наголошує, що намагався знайти спільну мову з дружиною, хотів спілкуватись з сином, однак [PERSON] не давала такої можливості. Отримавши рішення Печерського районного суду м. Києва, яким [PERSON] визнано батьком [PERSON] , відповідач звернувся до орган опіки та піклування з відповідною заявою від 01.06.2023 про надання дозволу на зустрічі з сином, проте відповіді на звернення не отримав. Разом з тим, позивачем було подане клопотання про залучення [PERSON] як співвідповідача у вказаній справі. Ухвалою суду від 24.08.2023 закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. 14.11.2023 представником позивача на адресу суду було подане клопотання про залучення третьої особи. В обґрунтування заявленого клопотання було зазначено, що 04.05.2022 працівниками сектору ювенальної превенції Печерського УП ГУНП в м. Києві було доставлено малолітню дитину у Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого орган Київської міської ради. В цей час Київський міський будинок дитини ім. Городецького було евакуйовано в зв`язку з окупацією території Київської області військами рф, тому лаштувати [PERSON] до цього закладу виявилось неможливим. З метою забезпечення безпечних умов перебування малолітньої дитини під час воєнного стану Службою у справах дітей та сім`ї Печерської РДА прийнято рішення тимчасово влаштувати [PERSON] до родини [PERSON] , де станом на дату подання клопотання, дитина проживає. Ухвалою суду від 28.02.2024 провадження по справі в частині позовних вимог до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів було закрите, у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] . Цією ж ухвалою було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до справи третьої особи [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що з моменту народження малолітнього [PERSON] його батько - відповідач [PERSON] проживав разом з сім`єю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями самого відповідача, показами свідка [PERSON] , [PERSON] та не заперечується самим позивачем. На момент коли дитині виповнилося 6 місяців, [PERSON] проживав в належних умовах, про що вказано самим позивачем у позовній заяві, зокрема, 11.12.2019 проведено обстеження умов проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що створені належні умови для проживання, в квартирі фактично проживають: мати дитини [PERSON] , цивільний чоловік матері [PERSON] ; дитина [PERSON] та бабуся дитини [PERSON] . Перший випадок, коли стало відомо про неналежне виховання та догляд за дитиною відбувся 03.07.2021, коли відповідно до акту орган внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, малолітнього [PERSON] було знайдено у [ADDRESS] у супроводі матері, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим, малолітнього [PERSON] розміщено до Дитячої клінічної лікарні № 7. 13.07.2021 головним спеціалістом Служби спільно з Печерським районним центром соціальних служб здійснено відвідування родини, про що складено відповідний акт. Встановлено, що житлово-побутові умови проживання дитини не задовільні та не придатні для проживання. В квартирі сморід, бруд, у квартирі перебувають кіт та собака у занедбаному стані. Дитяче ліжко зламане, в кімнаті не прибрано. З слів матері, вона іноді вживає алкогольні напої та палить. Здійснено оцінку потреб сім`ї/особи, в якому встановлено, що мати не виконує батьківські обов`язки. Для можливості повернення дитини на виховання до матері, [PERSON] були надані змістовні роз`яснення по дії, як вона повинна вчинити щоб повернути сина додому. Згідно пояснень [PERSON] , саме в цей період [PERSON] почала вести розгульний спосіб життя, у зв`язку з чим в сім`ї виникали непорозуміння. Дані твердження суд вважає послідовними та такими, що відповідають характеристиці [PERSON] наданій самим позивачем та підтверджується низкою документів долучених до матеріалів справи. У зв`язку з тим, що дитина була вилучена з сім`ї, а [PERSON] не мав законних прав забрати її додому, оскільки офіційно в свідоцтві про народження дитини батьком був записаний [PERSON] , бо на той час [PERSON] була в зареєстрованому шлюбі з останнім, [PERSON] вжив всіх залежних від себе заходів та звернувся у серпні 2021 року до суду з позовом про визнання за ним батьківства, що в свою чергу свідчить про зацікавленість долею дитини та турботою про нього. З метою повернення [PERSON] в смію, відповідачі привели квартиру в порядок для створення належних умов проживання дитині, що підтверджується актом обстеження умов проживання складним начальником відділу з питань соціального захисту прав дитини від 02.12.2021 (а.с. 149). З пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що останній не проживає за адресою: [ADDRESS] з кінця 2021 року, у зв`язку з тим, що [PERSON] та її мати вигнали [PERSON] з квартири. Відповідач був позбавлений можливості звернутись до суду з метою встановлення порядку відвідин дитини або будь-яким іншим чином офіційно вирішити це питання, оскільки чекав рішення суду про встановлення його батьківства відносно [PERSON] , яке було ухвалене 04.05.2023. [PERSON] наголошував, що намагався врегулювати це питання з [PERSON] , що в свою чергу не спростовується доказами позивача. Крім того, суд звертає увагу, що після заміни співвідповідача [PERSON] на співвідповідача [PERSON] , позивач, подаючи уточнену позовну заяву, жодним чином не вказав, не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження факту в чому саме полягало ухиляння від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини з боку останнього. Більш того, суд зауважує, що в матеріалах справи навіть відсутній висновок служби у справах дітей та сім`ї Печерської РДА про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі та

Outcome: dismissed