Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі - Заявник) звернулась в суд із вказаною заявою. В обґрунтування вимог заяви вказала, що в березні 2022 року їй повідомили про факт загибелі її внука [PERSON] , [INFO] . Згідно сповіщення 17 березня 2022 року надійшла доповідь про те, що її онук, будучи військовим Збройних сил України, внаслідок бойового зіткнення та масованого артилерійського обстрілу, загинув поблизу м. Попасна Луганської області. Однак, в листопаді 2022 року їй було вручено сповіщення № 47, за яким онук отримав вогнепальне кульове поранення несумісне з життям, і на даний час через відсутність тіла рахується зниклим безвісті. Відомості про онука внесено в Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісті. Проведені спеціальні розслідування також підтвердили статус безвісті зниклого онука. Вважала, що існують всі підстави вважати, що її онук загинув під час бойового зіткнення, а його тіло не мали можливості евакуювати у зв`язку із обстрілами. Просила в судовому порядку встановити факту смерті онука, так як встановлення факту смерті онука необхідно заявнику для реєстрації його смерті, оформлення спадкових справ та отримання соціальної допомоги і пільг. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 19 березня 2024 року відкрито провадження у справі, надано сторонам строк для подачі заяв по суті. Ухвалою суду від 21 березня 2024 року до справи залучено [INFO] в якості заінтересованої особи. Сторона заявника вимоги підтримувала, просила їх задовольнити. Представник Кам`янського ДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області ЦМУ Міністерства юстиції України покладалась на розсуд суду при вирішенні даної заяви. Представник Міністерства оборони України просила вирішити заяву у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства, а у відзиві вказала, що правильним для вирішення потреб заявника було звертатись в суд із заявою про оголошення онука заявника померлим. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як установлено судом, в березні 2022 року заявнику повідомили про факт загибелі її внука [PERSON] , [INFO] . Згідно сповіщення 17 березня 2022 року надійшла доповідь про те, що онук заявника, будучи військовим Збройних сил України, внаслідок бойового зіткнення та масованого артилерійського обстрілу, загинув поблизу м. Попасна Луганської області. Разом з тим, в листопаді 2022 року заявнику було вручено сповіщення № 47, за яким онук заявника отримав вогнепальне кульове поранення несумісне з життям, і на даний час через відсутність тіла рахується зниклим безвісті. Відомості про онука заявника внесено в Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісті. Проведені спеціальні розслідування підтвердили статус безвісті зниклого онука заявника. Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно частини першої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості. Щодо встановлення факту смерті на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша-друга статті 318 ЦПК України). Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19. Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті. Щодо оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України та статті 305-309 ЦПК України) Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України). Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. З огляду на викладене, виходячи зі змісту положень статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України). Аналіз змісту заяви [PERSON] свідчить про те, що заявниця фактично просить суд встановити факт смерті її онука (військовослужбовця) у певний час під час виконання бойового завдання, з метою забезпечення соціального захисту відповідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Як на фактичні підстави звернення до суду заявниця посилалась на те, що її онук загинув під час бойових дій, а для відділу державної реєстрації актів цивільного стану на підставі статті 21 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" акт про настання смерті не може бути документом - підставою для проведення державної реєстрації смерті. Як на правові підстави звернення до суду із заявою заявниця посилається на пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України, а саме встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Натомість на підтвердження вимог своєї заяви заявниця надала суду лише документи, в яких зазначено вірогідне припущення про загибель онука, тіло якого на даний час не знайдене. Вказані докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть [PERSON] , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього. З огляду на це підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її онука [PERSON] (військовослужбовця) у певний час під час виконання бойового завдання за пунктом 8 частини першої статті 315 ЦПК України немає. Такі висновки суду ґрунтуються також на викладеній позиції Верховного суду у постанові від 28 лютого 2024 року по справі № 506/358/22. У зв`язку з вказаним, в задоволенні заяви слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed