Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Перший заступник прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області звернувся до суду із позовом про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва у комунальну власність Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності, проведену за гр. [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га, на підставі рішення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носової Жанни Борисівни (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1762004453240). В обґрунтування позову позивач вказує на те, що за результатами проведення досудового розслідування кримінального провадження №42017171010000088 внесеного 18.05.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, установлено, що на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту у приватну власність передані земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва. Разом з тим, встановлено, що вищевказані земельні ділянки розташовані в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, а тому не можуть передаватися до приватної власності. Так, наказом Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області за № 718-СГ від 30.01.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» гр. [PERSON] була надана у власність земельна ділянка площею 0,1000 га сіножатей із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення індивідуального садівництва, з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134, розташованої на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів. На підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за №30227076 від 07.02.2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на цю земельну ділянку. У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 21.02.2019 року право власності на вищевказану земельну ділянку набув [PERSON] .На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за №30395212 від 21.02.2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку. Після цього, згідно з договором купівлі-продажу від 13.06.2019 року право власності на вищевказану земельну ділянку набула [PERSON] .На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 31983092 від 13.06.2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку. Водночас, наказ за №718-СГ від 30.01.2019 року прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах заплави та водоохоронній зоні річки Коломак, тобто належить до земель водного фонду України та відповідно до ст. 84 ЗК України не може передаватись у приватну власність. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.11.2021 у справі № 545/84/21 задоволено позов прокурора в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30.01.2019 року №718-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для індивідуального садівництва». Припинено право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, запис про державну реєстрацію якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.06.2019 року за №31983092. Витребувано із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2022 у справі № 545/84/21 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною Скаргою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на вказане рішення суду. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.12.2023 у справі № 545/84/21 апеляційну скаргу [PERSON] на вказане рішення суду визнано неподаною та повернуто скаржнику. Судом першої інстанції встановлено що спірна земельна ділянка знаходиться в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про надання її особі для ведення індивідуального садівництва суперечить приписам статті 80 Водного кодексу України, є незаконним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає витребуванню у власність держави. Водночас, в період апеляційного оскарження рішення суду Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області, гр. [PERSON] подарувала вказану земельну ділянку згідно договору дарування від 13.01.2022 № 67 гр. [PERSON] , про що 13.01.2022 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане унеможливлює виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.11.2021 у справі № 545/84/21. З урахуванням викладеного, неправомірність відведення у власність земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 у зв`язку з недотриманням ст.\~59, 84 Земельного кодексу України, ст. 80 Водного кодексу України, в силу вимог ч. 4 ст.\~82 Цивільного процесуального кодексу України є преюдиційно встановленим фактом, який не підлягає доказуванню, адже його істину вже встановлено рішенням Полтавського районного суду від 02.11.2021 у справі № 545/84/21. За таких обставин очевидним є факт використання цивільно-правового інструментарію задля неможливості виконання судового рішення відносно земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134. У зв`язку з вище викладеними обставинами, вимушені звернутись до суду з даною позовною заявою. Представник позивача прокурор [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Представник Полтавської міської ради зазначила, що при вирішення даної справи покладаються на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив та клопотання про відкладення розгляду справи не подавала. Також суд враховує ту обставину , що 21.02.2024 року відповідачка надала до суду клопотання про перенесення судового засідання призначеного на 22.02.2024 року у зв`язу з наданням їй можливості укласти угоду з адвокатом однак на протязі більше двох місяців до суду не надала як угоду укладену з адвокатом там і інших клопотань зокрема відзив а тому суд розцінює такі дії відповідача як зловживання своїми процесуальними правами направленими на затягування розгляду справи. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України. За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 316, частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 цього Кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України). Позиція щодо застосування до повернення земель водного фонду саме негаторного позову як найбільш ефективного способу захисту прав знайшла своє відтворення в постановах Верховного суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у пункті 73 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 звертає увагу на те, що заволодіння\~громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам\~ЗК України\~(перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у\~статті 59 цього Кодексу.\~Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі №\~487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Крім того, у постановах Верховного суду за позовами Полтавської окружної прокуратури щодо аналогічних земельних ділянок підтверджено вказані висновки (від 20.07.2022 у справі № 545/1692/19 відповідач [PERSON] , від 05.10.2022 у справі №545/1431/20 відповідач [PERSON] , від 06.10.2022 у справі № 545/1100/20 відповідач [PERSON] , від 07.12.2022 у справі №545/1847/20 - [PERSON] , від 26.07.2023 у справі №545/1450/20 відповідач [PERSON] ) Щодо скасування державної реєстрації права власності слід зазначити, що пунктом 1 частини 1\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 зазначеного закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У зв`язку із цим прокурор, з метою поновлення порушених інтересів держави, ефективним способом захисту визначив звернення з позовною вимогою про зобов`язання повернення земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 та скасування державної реєстрації права власності щодо вказаної земельної ділянки. Як встановлено судом, наказом Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області за № 718-СГ від 30.01.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» [PERSON] була надана у власність земельна ділянка площею 0,1000 га сіножатей із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення індивідуального садівництва, з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134, розташованої на території Ковалівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів. На підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за №30227076 від 07.02.2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на цю земельну ділянку. У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 21.02.2019 року право власності на вищевказану земельну ділянку набув [PERSON] .На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за №30395212 від 21.02.2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку. Після цього, згідно з договором купівлі-продажу від 13.06.2019 року право власності на вищевказану земельну ділянку набула [PERSON] .На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за № 31983092 від 13.06.2019 року про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку. Водночас, наказ за №718-СГ від 30.01.2019 року прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах заплави та водоохоронній зоні річки Коломак, тобто належить до земель водного фонду України та відповідно до ст. 84 ЗК України не може передаватись у приватну власність. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.11.2021 у справі № 545/84/21 задоволено позов прокурора в інтересах держави до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області від 30.01.2019 року №718-СГ «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для індивідуального садівництва». Припинено право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, запис про державну реєстрацію якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.06.2019 року за №31983092. Витребувано із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Ковалівської сільської ради Полтавського району за межами населеного пункту, у власність Держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2022 у справі № 545/84/21 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною Скаргою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на вказане рішення суду. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.12.2023 у справі № 545/84/21 апеляційну скаргу [PERSON] на вказане рішення суду визнано неподаною та повернуто скаржнику. Судом першої інстанції встановлено що спірна земельна ділянка знаходиться в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак, наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про надання її особі для ведення індивідуального садівництва суперечить приписам статті 80 Водного кодексу України, є незаконним та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає витребуванню у власність держави. Водночас, в період апеляційного оскарження рішення суду Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] подарувала вказану земельну ділянку згідно договору дарування від 13.01.2022 № 67 гр. [PERSON] , про що 13.01.2022 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане унеможливлює виконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.11.2021 у справі № 545/84/21. З урахуванням викладеного, неправомірність відведення у власність земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 у зв`язку з недотриманням ст.\~59, 84 Земельного кодексу України, ст. 80 Водного кодексу України, в силу вимог ч. 4 ст.\~82 Цивільного процесуального кодексу України є преюдиційно встановленим фактом, який не підлягає доказуванню, адже його істину вже встановлено рішенням Полтавського районного суду від 02.11.2021 у справі № 545/84/21. За таких обставин очевидним є факт використання цивільно-правового інструментарію задля неможливості виконання судового рішення відносно земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134. Відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених\~законом, способів. Згідно зі ст. ст.\~19,\~20 ЗК України\~землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до\~ст. 21 ЗК України\~недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України (далі - ВК України) заплавні землі це прибережна територія, що може бути затоплена чи підтоплена під час повені (паводка). Згідно з положенням ч. 1\~ст. 3 ВК України\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина 2\~ст. 3 ВК України\~визначає, що до водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела;\~\~ 3) внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 ЗК України\~та\~ст. 4 ВК України\~до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Відповідно до\~ст. 59 ЗК України\~передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4\~ ст. 84 ЗК України\~землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2\~ст. 59 ЗК України\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2\~ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4\~ст. 59 ЗК України). Згідно з\~пунктами 5,\~8\~ч.1\~ст.80\~ВК України зметою\~охорони водності\~малих річок\~забороняється розорювати заплавні землі та застосовувати на них засоби хімізації та надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва. Частина 2 ст. 80 ВК України встановлює те, що водокористувачі та землекористувачі, землі яких знаходяться в басейні річок, забезпечують здійснення комплексних заходів щодо збереження водності річок та охорони їх від забруднення і засмічення. Заплавні землі є землями водного фонду України, на яких встановлено особливий режим та на які поширюється окремий порядок використання. Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка у заплаві річки Коломак не могла передаватись у приватну власність громадянину, оскільки є землями водного фонду України. Конституція України\~(статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.\~\~ За правилами статей 4,\~5\~ЗК\~України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України\~закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.\~\~ Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (статті\~14,\~19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~і з огляду на приписи частини першої\~статті 9 Конституції України,\~статті 10 ЦК України\~застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі\~статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV\~\~«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Крім того, встановлено, що земельна ділянка кадастровим номером 5324081900:00:001:0134, розташована в заплаві та водоохоронній зоні річки Коломак (що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 29639/18-41/24272/19-41), а тому не може передаватися до приватної власності. Цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 землі сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва. Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України (далі - ВК України) заплавні землі це прибережна територія, що може бути затоплена чи підтоплена під час повені (паводка). Згідно з пунктами 5, 8 ч. 1 ст. 80 ВК України, з метою охорони водності малих річок забороняється розорювати заплавні землі та застосовувати на них засоби хімізації та надавали земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва. Пунктом «а» частини 3 ст. 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Положення ЗК України та ВК України є доступними для заінтересованих осіб, чіткі та передбачувані у питаннях застосування та наслідків дії їх норм, що відповідає критерію законності. Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка у заплаві річки Коломак не могла передаватись у власність відповідача за будь-яких умов. Позовні вимоги прокурора у даному спорі спрямовані на усунення перешкод у здійсненні Полтавською міською радою прав користування та розпорядження спірними земельними ділянками. За таких обставин, наслідком задоволення таких позовних вимог стане не «збагачення» позивача, а виключно відновлення його порушених прав. Отже, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Вказане також узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29.03.2010. У вказаній справі ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності месьє Депаля. ЄСПЛ вважає, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії (п.\~80). В рішенні зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю». ЄСПЛ вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Також суд вважав, що встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном». Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання\~закону\~з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови. Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції допущено не було» (п. 93). За таких обставин суд вважає, що зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку у власність Держави, не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого Протоколу. Щодо уповноваженого органу у спірних правовідносинах, слід зазначити, що набуття [PERSON] прав власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 з цільовими призначеннями для індивідуального садівництва порушує права законного володільця майна на даний час Полтавської міської ради. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». Серед основних напрямків держаної політики в тому числі є контроль за дотриманням земельного законодавства, забезпечення гарантій права власності та користування на земельні ділянки. Незаконне використання земельних ресурсів порушує гарантовані Конституцією України права громадян членів громади і заподіює істотний збиток державі. Відповідно до частин першої-другої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України). Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (ЗК України). Стаття 142 Конституції України, (а також частина друга ст. 327 ЦК України) визначають суб`єктом права комунальної власності відповідні територіальні громади, що здійснюють право власності або безпосередньо (за допомогою місцевого референдуму, загальних зборів громадян ст. ст. 7,8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), або через органи місцевого самоврядування. Цими органами, відповідно ст. ст. 8-12, 80 ЗК України, є відповідні місцеві ради: сільські, селищні, міські щодо земель територіальних громад, районні, обласні та Верховна Рада АРК щодо земель спільної власності територіальних громад. Оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів. Територіальній громаді як власнику земельної ділянки земельним законодавством України гарантуються і забезпечуються умови та способи захисту права власності на неї. Відповідно до п. 24 Розділу X Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених п. п. а-е. Таким чином, порушення цього порядку та протиправне надання землі у власність з порушенням чинного законодавства, завдає шкоду власності Полтавської міської територіальної громади та суперечить інтересам держави в цілому. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Полтавська міська рада, яка діє від імені власника землі в особі Полтавської міської територіальної громади, повинна діяти в інтересах територіальної громади та виключно у спосіб і у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, що беззаперечно в цілому відноситься до інтересів держави. З огляду на зазначене, державний інтерес у даних правовідносинах, в тому числі, полягає в тому, що земельна ділянка водного фонду, яка належить до комунальної власності, безпідставно перейшла у власність третіх осіб, що в свою чергу порушило Полтавської міської територіальної громади та підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, якою згідно ст. 142 Конституції України, в тому числі, є земля, що перебуває у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що в свою чергу завдає істотної шкоди інтересам держави, яка згідно ст. 7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування. Отже, Полтавська міська рада, як суб`єкт, що здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності є уповноваженим органом у спірних правовідносинах. Полтавською окружною прокуратурою на адресу Полтавської міської ради направлено лист 31.03.2023 №55-114-5873вих-23 для повідомлення уповноваженого органу про наявність порушень інтересів держави та необхідності вжиття заходів реагування до їх поновлення шляхом повернення земельної ділянки водного фонду до комунальної власності (самостійного звернення до суду з відповідним позовом), отримання якого підтверджено реєстром відправлених документів. Таким чином, заходів реагування протягом встановленого у листі строку Полтавською міською радою не вжито, а отже у Полтавської окружної прокуратури наявні підстави для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах з дотриманням вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». Отже, інтерес позивача, який є власником земельної ділянки, порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим не можливо виконати попереднє судове рішення. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги першого заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської міської ради є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Отже підлягає задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язаня [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га для ведення індивідуального садівництва у комунальну власність Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради . Підлягає задоволенню позовні вимоги щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності, проведену за гр. [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5324081900:00:001:0134 площею 0,1 га, на підставі рішення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носової Жанни Борисівни (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1762004453240). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи обґрунтованість позову, сплачений прокуратурою судовий збір за подання позову в розмірі 6056,00 грн. та заяви про забезпечення позову в сумі 1514 грн., а всього 7570,00 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Заходи забезпечення вжиті ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області суду від 24.01.2024 року підлягають скасуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved