Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

У грудні 2023 року заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просив: визнати спадщину, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , та після смерті [INFO] його матері - [PERSON] , [INFO] , яка складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. (по 1/2 частині квартири відповідно) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 509294080000) відумерлою; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею: 31,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 509294080000). В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що спадщина, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] та після смерті [INFO] [PERSON] і складається з квартири [ADDRESS] (по 1/2 частині відповідно), має бути визнана відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, оскільки спадкоємці у останніх відсутні. Однак, 29 вересня 2020 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 вересня 2020 року №279, підписаного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим, договір про задоволення вимог іпотекодержателя у встановленому законом порядку не укладався і є нікчемним, оскільки станом на 29 вересня 2020 року і [PERSON] , і [PERSON] вже померли. За результатами проведених у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12022100000000087 від 03.02.2022 судових експертиз встановлено, що вказаний договір від імені [PERSON] підписано іншою особою. Не набувши у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] не мав права розпоряджатись нею. 18.08.2021 право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2021 року №1643, укладеного з [PERSON] . Київська міська рада стороною договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не була, рішення про відчуження майна не приймала, що свідчить про те, що зазначена квартира вибула з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому право власності територіальної громади на відумерле майно підлягає захисту в судовому порядку. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 05.02.2024 до суду надійшло клопотання представника Київської міської ради, у якому зазначає про підтримку правової позиції прокурора. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні прокурор підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. Додатково звернула увагу, що обставини незаконного заволодіння відповідачем спірною квартирою Київській міській раді стало відомо під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12022100000000087 від 03.02.2022, в ході якого встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 вересня 2020 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , не міг бути підписаний ні [PERSON] , ні [PERSON] , оскільки станом на 29 вересня 2020 року вони вже померли. Крім того, прокурор вказала, що [PERSON] є недобросовісним набувачем, оскільки придбав спірну квартиру за ціною значно нижчою, ніж реальна ринкова ціна такої квартири. Від представника Київської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Також відповідач своїм правом на подання відзиву у визначений строк не скористався. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що будинок квартирного типу (гуртожиток), у якому розташована спірна квартира, перебував на балансі Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України. На виконання постанови Президії Національної академії аграрних наук України від 26 жовтня 2022 року №19/15 «Про списання багатоквартирного будинку з балансу Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН» будинок по [ADDRESS] знято з балансу Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України з 01 січня 2023 року. У травні 1998 року квартиру [ADDRESS] приватизовано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується розпорядженням органу приватизації Інституту від 11.05.1998 №41. З листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 жовтня 2023 року вбачається, що первинну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 56,8 кв.м. проведено комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) на підставі виданого Інститутом цукрових буряків свідоцтва про право власності від 11 травня 1998 року. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 1998 року, укладеного з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Надалі право власності на спірну квартиру зареєстровано комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2002 року. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 24 листопада 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] (з відкриттям розділу) на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 509294080000). 24.11.2014 право спільної часткової власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (1/2 частки) та [PERSON] (1/2 частки) на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2014 року, укладеного з [PERSON] . Згідно з актовим записом про смерть №8424 від 27 травня 2016 року, [PERSON] помер [INFO] . 25.11.2016 [PERSON] подала до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини сина - [PERSON] . За вказаною заявою 25 листопада 2016 року заведено спадкову справу №906, яку закінчено не було, свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не видавалось, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру. Згідно з актовим записом про смерть від 28 липня 2017 року №11908, [PERSON] померла [INFO] . З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18 вересня 2023 року вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти та спадкові договори відсутні. Враховуючи те, що після смерті [PERSON] та [PERSON] спадщину ніхто не прийняв, спадкоємці у останніх відсутні, квартира [ADDRESS] згідно зі ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва. 28.08.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. посвідчено договір позики грошових коштів між [PERSON] (позикодавець), [PERSON] та [PERSON] (позичальники), за умовами якого позикодавець передає у власність позичальникам грошові кошти готівкою у сумі 828600,00 грн. 28.08.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. посвідчено договір іпотеки між цими ж сторонами. Відповідно до п.2.1 договору іпотеки, в забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за цим договором іпотекодавці ( [PERSON] , [PERSON] ) передають в іпотеку іпотекодержателеві ( [PERSON] ) належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . 28.08.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою О.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію іпотеки на спірну квартиру. 29.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 509294080000) за [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя номер 279, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 29 вересня 2020 року. За умовами договору про задоволення вимог іпотеко держателя, [PERSON] та [PERSON] (іпотекодавці) передали у власність [PERSON] (іпотекодержатель), а іпотекодержатель прийняв від іпотекодавців і набув право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 509294080000, в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавців за договором іпотеки, посвідченим 28 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. за реєстровим №257 (п.1 договору). Вказані правочини (договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя) укладені у 2020 році, тобто після смерті [PERSON] та [PERSON] 18.08.2021 право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2021 року, підписаного з [PERSON] . Згідно з п.1 договору купівлі-продажу, [PERSON] (продавець) продав, а [PERSON] (покупець) купив квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,8 кв.м., житловою - 31,8 кв.м. Ціна вказаної квартири становить 682500,00 грн (п. 3 договору). За фактом заволодіння квартирою 03 лютого 2022 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Досудове розслідування кримінального провадження №12022100000000087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України здійснюється Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, процесуальне керівництво здійснюється Київською міською прокуратурою. Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Конституційний Суд України у рішенні від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Згідно з ч.1 ст.142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Частиною 1 ст.18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні. Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі №911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються. Тобто, у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку спірна квартира, право власності на яку в силу Закону належить територіальній громаді міста Києва, привласнена сторонніми особами. Таким чином, порушення прав територіальної громади свідчить про порушення державних інтересів, оскільки суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування. Системне тлумачення вказаних норм законодавства дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі №910/8259/16, від 31 жовтня 2019 року у справі №923/35/19 та інших. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. За ч.1 ст.1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Враховуючи, що спірна квартира розташована у місті Києві, отже саме Київська міська рада є органом, уповноваженим виконувати функції держави в спірних правовідносинах. За змістом ст. 13 Конституції України та ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 вказано, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Київська міська прокуратура неодноразово повідомляла Київську міську раду про виявлені порушення інтересів держави, що підтверджується листами від 25 вересня 2023 року, 27 вересня 2023 року. З відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 жовтня 2023 року, наданої Київській міській прокуратурі за дорученням заступника міського голови - секретаря Київської міської ради В. Бондаренка від 25 вересня 2023 року, вбачається, що Київській міській ради та Департаменту лише з листа прокуратури стало відомо про смерть власниці квартири [ADDRESS] , якою незаконно заволоділи сторонні особи. Причиною невжиття самостійно належних заходів на захист інтересів держави Департаментом вказано відсутність належних доказів, які можуть бути подані до суду. Така бездіяльність уповноваженого органу щодо вжиття заходів на захист порушених майнових прав, є виключним випадком для представництва прокурором інтересів держави в суді. За приписами ст.ст.1216, 1218, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування. неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. За ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно з інформацією Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 вересня 2023 року, [PERSON] з 29 березня 2016 року по 06 грудня 2021 року була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (знята з реєстрації у зв`язку зі смертю). Статтею 338 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. За інформацією Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві від 03 жовтня 2023 року, виявлено актовий запис від 11.11.1988 №2194 про народження [PERSON] , [INFO] ; актовий запис від 12.03.1982 №310 про шлюб, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; актовий запис від 06.03.1984 №176 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Тобто, у [PERSON] був лише один син [PERSON] , який помер [INFO] . Враховуючи відсутність у [PERSON] та [PERSON] спадкоємців за заповітом і за законом, суд доходить висновку, що відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України спадщина, що відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] та після смерті [INFO] [PERSON] , яка складається з квартири [ADDRESS] (по 1/2 частині відповідно), має бути визнана відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від недобросовісного набувача, передбачене статтями 387, 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України. При цьому, відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнання спадщини відумерлою є підставою виникнення права комунальної власності. Тобто, прокурор має право в інтересах держави в особі Київради витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 387, 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України. Таку ж правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №754/4108/18-ц, від 22 січня 2020 року у справі №754/14094/17, від 14 квітня 2021 року у справі №753/11965/19. Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару належить власникові товару. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, 18 серпня 2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2021 року, підписаного з [PERSON] як продавцем. Разом з цим, [PERSON] у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру не набув, а отже не мав права відчужувати її [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Разом з цим, станом на дату, якою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. посвідчено договір позики та договір іпотеки між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 28 серпня 2020 року, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя 29 вересня 2020 року, [PERSON] та [PERSON] вже померли. Відтак, цивільна дієздатність [PERSON] та [PERSON] припинилась відповідно 26 травня 2016 року та 22 липня 2017 року внаслідок їх смерті. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12022100000000087 встановлено, що зазначені договори від імені [PERSON] підписано іншою особою - [PERSON] . Згідно з висновком експерта від 17 лютого 2023 року №СЕ-19/111-23/3860-ПЧ, складеним за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, рукописний текст та підпис від імені [PERSON] , [INFO] , в договорі позики грошових коштів від 28 серпня 2020 року (реєстровий номер 257, бланк №НОІ 328664) виконано [PERSON] . Відповідно до висновку експерта від 17 лютого 2023 року №СЕ-19/111-23/3860-ПЧ, складеним за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, рукописний текст та підпис від імені [PERSON] , [INFO] , в договорі іпотеки від 28 серпня 2020 року (реєстровий номер 258) виконано [PERSON] . Згідно з висновком експерта від 17 лютого 2023 року №СЕ-19/111-23/3860-ПЧ, складеним за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, рукописний текст та підпис від імені [PERSON] , [INFO] , в дублікаті договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 вересня 2020 року (реєстровий номер 279) та в заяві від 29 вересня 2020 року (реєстровий номер 280) виконано [PERSON] . З висновку експерта від 15 грудня 2022 року №СЕ-19/111-22/39490-ФП вбачається, що в особовій картці, виданій на ім`я [PERSON] , [INFO] , та на сторінці №1 паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 30.07.1997 на ім`я [PERSON] , [INFO] , зображена одна й та сама особа. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц. Оскільки договір позики грошових коштів від 28 серпня 2020 року, посвідчений під №257 (бланк договору: НОІ 328664), договір іпотеки від 28 серпня 2020 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 вересня 2020 року не підписувались їх сторонами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то вказані договори не можуть породжувати жодні права та обов`язки і будь-які законні правові наслідки. Нікчемний та неукладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 вересня 2020 року не може бути законною підставою для набуття права власності, а отже [PERSON] не набув у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] . Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За ст.400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Згідно з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Вказану позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №753/11965/19. Положення ст.388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, якщо було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 у справі №754/9233/17. Виходячи зі змісту ст.388 ЦК України, недобросовісним набувачем є набувач, який знав або міг знати про те, що володіє майном незаконно, а також те, що особа, у якої за відплатним договором придбане майно, не мала права його відчужувати. Суд звертає увагу, що згідно зі статистичними даними, які є у загальному доступі в мережі інтернет, мінімальна ринкова вартість двокімнатної квартири у [ADDRESS] розташована у цій місцевості) станом на серпень 2021 року становила 55000 доларів США, що за курсом Національного банку України на 18 серпня 2021 року (1 долар США - 26,6752 грн) становило 1467136 грн. Водночас, сам по собі запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача ( [PERSON] , паспорт якого використовував [PERSON] ) не є безспірним доказом добросовісності набувача - [PERSON] . Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №761/17142/15-ц, від 23 листопада 2022 року у справі №201/11390/17. Вказане свідчить про недобросовісність останнього набувача спірної квартири [PERSON] , оскільки, незважаючи на занижену вартість квартири та на наявність реєстрації у цій квартирі [PERSON] , він підписав договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] . Таким чином, враховуючи недобросовісність [PERSON] , квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню відповідно до ст.387 ЦК України. Суд зазначає, що згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16, не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням ст.1 Першого протоколу. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи, що прокурором доведено порушення інтересів держави в особі Київської міської ради, незаконне і недобросовісне набуття [PERSON] квартири [ADDRESS] , та враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на спростування заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявнсть підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь Київської міської прокуратури судовий збір в розмірі 12921,50 грн.

Outcome: approved