Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

05.09.2023 до Вишгородського районного суду Київської області, через систему «Електронний суд», представником позивача адвокатом Гончаруком М.П., подано вказану вище позовну заяву, у якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 18630 доларів США, а також судові витрати судовий збір у розмірі 5450, 18 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 7500 гривень, зазначивши, що у випадку понесення витрат, позивач повідомить про них суд і відповідно до статті 134 ЦПК України надасть суду докази. В обґрунтування позову зазначено, що 17.08.2021 між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір позики на суму 7000 доларів США, що було оформлено розпискою. 28.11.2022 [PERSON] додатково отримала від Позикодавця 10000 доларів США, про що зазначено на відповідній розписці. Загальна сума позики 17000 доларів США. 18.08.2022 та 14.10.2022 відповідач частково повернула позику в розмірі 2000 доларів США, про що зазначено в самій розписці. Як зазначено в розписці, позика є оплатною: розмір плати становить 1,5% щомісячно від суми позики. Станом на сьогодні [PERSON] систематично порушує умови зазначеного договору позики. Сума заборгованості за користування позикою становить 2030 доларів США. Строк повернення: відсотки за користування позикою щомісячно; сума позики на вимогу Позикодавця. 18.08.2023 позивач направив на адресу Відповідача вимогу про повернення позики в повному обсязі. Вимога була отримана відповідачем 23.08.2023. Згідно розрахунку, долученого до позову, станом на 06.09.2023 розмір заборгованості відповідача за договором позики становить 18630 доларів США. На дату звернення до суду відповідач не виконала свого зобов`язання з повернення позики позивачу. У зв`язку із чим, позивач звернувся до суду з метою захисту його порушених прав. Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 12.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 02.12.2023 о 12:00. На стадії підготовчого провадження у справі, в режимі відоеконференції, взяв участь представник позивача адвокат Гончарук М.П. Відповідач не з`явилася, при цьому, 20.09.2023 подала до суду відзив на позовну заяву. 18.10.2023 до суду, через систему «Електронний суд», від представника позивача адвоката Гончарука М.П. надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 12.12.2023 о 15:30, про що відповідачу надіслано копію ухвали суду. Судове засідання, призначене на 12.12.2023 не відбулося у зв`язку із відсутністю головуючого судді через тимчасову непрацездатність (лікарняний). Дату наступного судового засідання визначено 28.02.2024 об 11:30, про що повідомлено учасників провадження. У призначеному судовому засіданні, в режимі відеоконференції, взяв участь представник позивача адвокат Гончарук М.П. Відповідач не з`явилася, конверти із копією ухвали суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду та судовими повістками, надіслані відповідачу на адресу її зареєстрованого місця проживання, повернулися до суду без вручення адресату з причин «за закінченням терміну зберігання». Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, суд враховує думку представника позивача, положення статті 223 ЦПК України, наявність у матеріалах справи відзиву відповідача на позовну заяву, а також, що відповідач обізнана із наявністю у провадженні суду справи, проте станом розгляду справи не цікавилася, поважних причини неявки до суду не повідомила, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталася. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи, представник позивача підтримав позов та просив про його задоволення. Заслухавши пояснення та доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, у суду виникла необхідність у дослідженні оригіналу розписки згідно якої відповідач отримав у позивача кошти. У зв`язку з відсутністю у представника позивача оригіналу розписки, яка, як він зазначив, знаходиться у позивача, у судовому засіданні було оголошено перерву до 10:00 24.04.2024, для надання стороні позивача можливості подати до суду оригінал розписки. 23.04.2024 до суду надійшло клопотання позивача про виконання ухвали суду щодо надання оригіналу розписки, яку було долучено до вказаного клопотання із проханням, після її дослідження повернути позивачу. У судовому засідання, призначеному на 24.04.2024, в режимі відеоконференції, взяв участь представник позивача адвокат Гончарук М.П. Дослідивши оригінал розписки, наданої відповідачем позивачу після отримання нею 17.08.2021 та 28.11.2022 коштів в борг, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи судом встановлено, що 17.08.2021 відповідач [PERSON] взяла в борг у позивача [PERSON] , кошти у розмірі 7000,00 доларів США та зобов`язалася їх повернути, із урахуванням щомісячних відсотками 1,5% від суми, за вимогою з повідомленням про їх повернення, протягом 14 календарних днів, що підтверджується розпискою (а.с. 8). Як убачається із вказаної розписки, 18.08.2022 відповідач повернула позивачу 1000,00 доларів США, а також 14.10.2022 1000,00 доларів США. Крім цього, у вказаній розписці міститься розписка відповідача про те, що 28.11.2022 вона взяла у борг 10000,00 доларів США до 31.12.2022. 18.08.2023 позивач, засобами поштового зв`язку, надіслав на адресу відповідача лист від 17.08.2023 з вимогою про повернення суми позики з відсотками за користування (а.с. 9,13,14), якого нею отримано особисто 23.08.2023 (а.с. 10). Як убачається із листа-вимоги, загальна сума позики [PERSON] становить 17000, 00 доларів США, та 2030,00 доларів США щомісячні відсотки (1,5 % від суми позики). Позивач, звертаючись до суду з позовом просить стягнути з відповідача 18630,00 доларів США, які складаються із суми заборгованості 15000,00 доларів США та 3630,00 доларів США відмотки за користування коштами, надавши розрахунок заборгованості, сформований станом на 06.09.2023 (а.с. 7). У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивач вводить суд в оману, оскільки з 17.08.2021 він, щомісяця, згідно до укладеного документу, отримував відсотки, а у наданому графіку виплат навмисно прибільшив суму заборгованості. Також відповідач вказує, що документ, наданий позивачем у якості доказу виникнення боргових зобов`язань, а саме розписка від 17.08.2021, є фіктивним документом, оскільки у вказану дату позивач не передавав відповідачу кошти, а отримав повернуті кошти з відсотками із зменшення суми заборгованості. Водночас, у відзиві зазначено, що документ, наданий позивачем на підтвердження боргових зобов`язань відповідача, був написаний як тимчасовий і сума займу за договором займу була більша, ніж вказана у тимчасовій розписці. Відповідач не ухилявся від погашення боргових зобов`язань та мав усну домовленість з позивачем про відтермінування, оскільки більшу частину було повернуто. Вважає, що позивач звернувся до адвокатської контори та до суду умисно надав неправдиву інформацію, маючи намір прибільшити суму боргових зобов`язань, а розписка не є документом, який підтверджує позику та факт передачі позивачем коштів відповідачу. Будь-яких доказів на підтвердження заперечень, викладених у відзиві, відповідачем до суду не подано. У відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що відповідач, вказавши у відзиві, що не ухиляється від погашення боргових зобов`язань, не заперечує факт отримання коштів в борг від позивача. Представник позивача заперечує будь-які інші домовленості з відповідачем, яка припинила повернення позики, та вважає, що відповідачем обрано аналогічний спосіб захисту, який нею було використано у справі №363/1032/23 про стягнення коштів, яка розглядалася Вишгородським районним судом Київської області та відповідачем у ній була [PERSON] . Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України. Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами першою та другою статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18.09.2013, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суму позичальнику. Таким чином договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатна робити відповідні правові висновки. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Згідно із статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно із статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Так, позивач, звертаючись до суду, на підтвердження позовних вимог до позову додав копію розписки, оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статті 611 ЦК України). За приписами частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За результатами аналізу встановлених обставин справи та наведених вище правових норм, суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується розписками, які підтверджує як факт отримання боржником коштів за договорами позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Оскільки кошти повернуто не було, у позивача були підстави для звернення з цим позовом до суду. Так, як встановлено судом, стороною позивача доведено факт виникнення зобов`язальних відносин між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , оскільки сторони при укладенні договору позики, узгодили відповідний розмір відсоткової ставки у частині щодо отриманих у борг відповідачем коштів у розмірі 7000,00 доларів США та строк їх повернення за вимогою протягом 14 календарних днів, а також узгодили строк до 31.12.2022 щодо повернення суми боргу у розмірі 10000,00 доларів США. При вирішенні спору суд виходить із того, що 17.08.2021 відповідач отримала у позивача 7000,00 доларів США із щомісячними відсотками 1,5% від суми, та зобов`язалася повернути позивачу отримані у борг кошти за 14 календарних днів після вимоги позивача про їх повернення. Так, 23.08.2023 відповідачем отримано вимогу позивача про повернення коштів, а саме: суму позики у розмірі 17000,00 доларів США та 20130,00 доларів США відсотки за користування позикою. Водночас, як убачається із розписки, отримавши кошти у розмірі 7000,00 доларів США, відповідачем 18.08.2022 та 14.10.2022 повернуто по 1000,00 доларів США (тобто повернуто 2000,00 доларів США). Також встановлено, що 28.11.2022 відповідач взяла у борг у позивача 10000,00 доларів США із зазначенням конкретної дати повернення цих коштів до 31.12.2022, при цьому, у розписці відсутні будь-які інші умови повернення вказаної позики, в тому числі і нарахування відсотків у розмірі 1,5 % від суми, як про те зазначено стороною позивача та враховано під час здійснення розрахунку станом на 06.09.2023. Із розрахунку заборгованості відповідача за розпискою, сформованою стороною позивача станом на 06.09.20223, борг становить 15000,00 доларів США та 3630 доларів США відсотки за користування коштами. Однак суд не бере до уваги здійснений позивачем розрахунок, оскільки вважає, що розписки щодо отримання відповідачем коштів у борг від позивача 17.08.2021 у розмірі 7000,00 доларів США містить умови щодо нарахування 1,5% від суми боргу і пілягають поверненню відповідачем протягом 14 календарних днів після отримання нею 23.08.2023 вимоги позивача про повернення коштів за вказаною розпискою. При цьому, суд вважає, що до суми коштів у розмірі 10000,00 доларів США, які відповідачем отримано 28.11.2022 у позивача в борг із стром їх повернення до 31.12.2022, нарахування щомісячних відсотків у розмірі 1,5 % від суми боргу, є безпідставними. Таким чином судом встановлено, що у період з 17.09.2021 до 17.08.2022 сума боргу відповідача перед позивачем становила 7000,00 доларів США та 1260 доларів США щомісячні відсотки від вказано суми боргу. Після повернення 18.08.2022 відповідачем позивачу коштів у розмірі 1000,00 доларів США, з 18.08.2022 по 14.10.2022 сума боргу становить 5000,00 доларів США та 90,00 доларів США щомісячні відсотки від вказаної суми боргу. Після повернення 14.10.2022 відповідачем позивачу коштів у розмірі 1000,00 доларів США, з 17.10.2022 по 06.09.2023 сума боргу за розпискою від 17.08.2021 становить 5000,00 доларів США та 2225 доларів США щомісячні відсотки від вказаної суми боргу. Тобто, за розпискою від 17.08.2021 заборгованість відповідача становить 7225,00 доларів США. Крім цього, як зазначено у розписці, 28.11.2022 відповідач взяла у позивача в борг ще 10000,00 доларів США до 31.12.2022. Таким чином у цій частині заборгованість відповідача становить 10000,00 доларів США, оскільки у встановлений строк відповідач позичені кошти не повернула. Оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконала та не надала суду жодного належного доказу, що спростовують наявність договірних відносин, а тому суд відхиляє аргументи відповідача щодо фіктивності розписки, завищення суми боргу та наявність інших правовідносин з позивачем, а також враховуючи, що відповідач, зазначивши, що належним чином виконувала зобов`язання, визнала наявність боргових зобов`язань перед позивачем. Щодо суми та валюти боргу, то cуд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові по справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019. Приймаючи до уваги вищенаведене та враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення позивачу отриманої позики на зазначених у розписці умовах, не виконала, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики саме у тій валюті, в якій отримана позика та погоджено відсотки. З урахуванням прострочення виконання грошових зобов`язань з повернення коштів, взятих відповідачем у борг 17.08.2021 у розмірі 7000,00 доларів США, з урахуванням відсотків за їх користування та часткового повернення коштів у розмірі 2000,00 доларів США, за період з 17.09.2021 по 06.09.2023 сума заборгованості становить 7225,00 доларів США, а також, у зв`язку із не поверненням відповідачем у встановлений у розписці строк до 31.12.2022 взятих у борг 28.11.2022 коштів у розмірі 10000,00 доларів США, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (розпискою) підлягають частковому задоволенню, а саме стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за розпискою у загальному розмірі 17225,00 доларів США. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Так, позивачем заявлено про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, а саме судовий збір у розмірі 5450,18 гривень, а щодо витрат на правничу допомогу, у судовому засіданні зазначено про подання доказів у порядку, встановленому частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивач, звертаючись до суду з позовом, сплатив судовий збір у розмірі 5450,18 грн. Оскільки позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, суд вважає, що заявлені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу пропорційно щодо задоволеного розміру позовних вимог з відповідача у розмірі 5039,15 грн (17225,00 доларів США (629894,135 грн) (розмір задоволених позовних вимог) х 5039,15 (розмір сплаченого судового збору) : 18630,00 доларів США (681273,018 грн) (розмір заявлених вимог).

Outcome: partial