Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

У січні 2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, у якій заявник просить усиновити заявником повнолітню особу [PERSON] та внести відповідні зміни в актовий запис. В обґрунтування вимог зазначається, що заявник має намір усиновити повнолітнього [PERSON] , [INFO] . Різниця між ними у віці становить більше ніж 18 років. Передумовою усиновлення [PERSON] є те, що у 2010 році [PERSON] познайомився із [PERSON] , яка на той час одна виховувала повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Його біологічний батько - [PERSON] помер ще [INFO] , тобто коли [PERSON] було 15 років. З цього часу він був позбавлений батьківського піклування та біологічний батько не приймав участі у його вихованні та житті. Рідних братів та сестер [PERSON] не має. Разом з тим, протягом тривалого часу між заявником та [PERSON] склалися дружні та теплі відносини, останній бажає бути усиновленим, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2024 відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження у закритому судовому засіданні. В судовому засіданні заявник [PERSON] свою заяву підтримав. Пояснив, що [INFO] , є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності (2 група), звернувся до суду із заявою про усиновлення щоб мати можливість за потреби без спеціальних на те повноважень звернутися за захистом прав та інтересів одне одного як законні представники, мати право отримувати документи в органах ДРАЦС, оформити опіку в разі втрати працездатності, мати право приймати рішення замість одне одного у критичних для життя та здоров`я ситуаціях тощо. Представник заявника, адвокат Луценко В.А., заяву підтримав і просив її задовольнити, пославшись на викладені у ній факти і норми права. Усиновлюваний [PERSON] також заяву підтримав, пояснивши, що вважає [PERSON] своїм батьком, а тому рішення суду про усиновлення буде відповідати його інтересам і відображати фактичний стан відносин між ними. Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації надіслала заяву про розгляд справи без участі її представників, з огляду на те, що не веде справи повнолітніх осіб. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. Відповідно до ст. 207 СК України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 208 СК України у виняткових випадках суд може постановити рішення про усиновлення повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, у зв`язку із включенням у СК правових норм про усиновлення повнолітньої особи необхідно брати до уваги, що така особа може бути усиновлена лише у виняткових випадках, зокрема якщо вона є сиротою або була позбавлена батьківського піклування до досягнення повноліття. Враховуючи винятковий характер права на усиновлення повнолітньої особи, суди мають установлювати при розгляді справ цієї категорії додаткові обставини, зокрема необхідність усиновлення і неможливість оформлення іншого правового зв`язку між особою, яку бажають усиновити, та особою, яка хоче це зробити (складення заповіту тощо). При цьому звернення до суду із заявою про усиновлення не повинно бути зумовлено бажанням досягти іншого правого наслідку, ніж юридичне оформлення родинного зв`язку (можливо, вже наявного факту). Слід також з`ясовувати наявність чи відсутність в усиновлювача своїх дітей. Закон не встановлює заборони на усиновлення повнолітньої особи тією, яка має власних дітей, проте на цей факт необхідно зважати виходячи з обставин, що визначають можливість рідних дітей бути спадкоємцями. У кожному конкретному випаду суд при вирішенні питання про усиновлення повнолітньої особи може врахувати й інші обставини. Отже, усиновлення повнолітньої особи допускається за наявності двох юридичних фактів: 1) відсутності в усиновлюваної особи батька, матері або позбавлення такої особи їхнього піклування; 2) наявність виключної обставини чи їх сукупності, які свідчать про те, що відхід від загальних правил щодо усиновлення не буде суперечити моральним засадам суспільства, буде відповідати інтересам всіх заінтересованих осіб, і що в інший спосіб захистити їх інтереси є неможливим. При цьому, як свідчить наведена вище цитата з постанови Пленуму Верховного суду України № від 30.03.2007, вживане у ч. 2 ст. 208 СК України словосполучення «особа, яка не має батька, матері» розтлумачене судом як «особа - сирота». Відповідно до абз. 7, 8 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина-сирота - це дитина, в якої померли чи загинули батьки, а діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти. Однак [PERSON] вказаним ознакам не відповідає, оскільки мав матір - [PERSON] , яка протягом життя надавала відповідне піклування, аж до її смерті. Той факт, що біологічний батько [PERSON] - [PERSON] , помер коли дитині було п`ятнадцять років, не потягнув набуття дитиною статусу сироти. [PERSON] не був сиротою або позбавлений батьківського піклування до досягнення повноліття, батьківських прав його батьки не позбавлялись. Тому не погоджується суд і з твердженням заявника про те, що [PERSON] слід вважати особою, позбавлену батьківського піклування, оскільки судом не встановлено обставин, які відповідали наведеному вище поняттю дитини, позбавленої батьківського піклування. Не встановлено судом й жодної виключної обставини, яка вказувала б на те, що усиновлення повнолітнього [PERSON] є єдино можливим способом захисту його прав та законних інтересів у сімейних відносинах між ним, [PERSON] та [PERSON] . Так, жоден з учасників справи не надав переконливих пояснень щодо того, чому питання про усиновлення стало для них актуальним, лише коли [PERSON] виповнилось повних 32 роки, і з яких причин вони не опікувались цим питанням після смерті [PERSON] і до досягнення [PERSON] повноліття, чи були перешкоди для цього. Єдине, на що вони посилались, це можливість за потреби без спеціальних на те повноважень звернутися за захистом прав та інтересів одне одного як законні представники, мати право отримувати документи в органах ДРАЦС, оформити опіку в разі втрати працездатності, мати право приймати рішення замість одне одного у критичних для життя та здоров`я ситуаціях. При цьому [PERSON] не надав пояснень про те, які існують перешкоди для складання заповіту чи довіреностей на користь [PERSON] . Оцінюючи такі доводи заявника, суд зауважує, що врегулювання майнових відносин у сім`ї, не може бути єдиною чи навіть основною метою усиновлення. А проявляти турботу та надавати допомогу один одному сторони можуть і без юридичного оформлення родинного зв`язку. Суд констатує, що життєві обставини, в яких [PERSON] народився, досягнув повноліття і продовжує вже доросле життя, не є виключними, проживання однією сім`єю з вітчимом, смерть рідного батька, - все це непоодинокі в Україні випадки. До того ж, навіть без усиновлення [PERSON] ( [PERSON] ) отримав від своєї матері та [PERSON] достатнє утримання та виховання, які дозволили йому бути соціально адаптованим, забезпеченим всіх необхідним, в тому числі мати можливість отримувати вищу юридичну освіту. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на невстановлення судом виняткових обставин, які б давали правові підстави для усиновлення повнолітньої особи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви [PERSON] слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 7, 18, 208 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed