Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача У листопаді 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков В.О. (далі - приватний нотаріус), Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «КМБТІ»), про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина за законом на належне йому майно, зокрема житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, розташований на [ADDRESS] . Цей житловий будинок належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного та посвідченого нотаріально 15 травня 1997 року між ним та [PERSON] . У встановлений законом строк позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка. Приватним нотаріусом відкрито спадкову справу та видано свідоцтва на спадщину за законом на земельні ділянки та автомобіль. Позивач вказує, що подала приватному нотаріусу правовстановлюючі документи на житловий будинок (договір купівлі-продажу від 15 травня 1997 року), однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їй було відмовлено постановою від 27 жовтня 2023 року приватного нотаріуса через відсутність за спадкодавцем реєстрації права власності на цей житловий будинок. Із інформаційної довідки КП «КМБТІ», наданої на запит приватного нотаріуса, встановлено, що спірний житловий будинок на праві власності, згідно з даними, наявними у бюро, зареєстровано: - за [PERSON] (1/2 частки) 27 листопада 1989 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10 листопада 1989 року; - за [PERSON] (1/2 частики) 30 жовтня 2000 року, на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 23 червня 2000 року. При цьому позивач указує, що судове рішення, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частки житлового будинку, скасовано ухвалою Київського міського суду від 16 серпня 2000 року. Отже, спадкодавець правомірно залишився власником спірного будинку. Посилаючись на положення статей 1216, 1218 ЦК України, позивач стверджує, що вона має право успадкувати житловий будинок, що належав за життя спадкодавцю, однак через неналежне оформлення документів позбавлена можливості здійснити це у позасудовому порядку. [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а судові витрати залишає за собою. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Від Київської міської ради надійшла заява у якій представник просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення, справу слухати за відсутності представника відповідача. Відзив на позовну заяву у визначений судом строк не подано. Треті особи про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, заяв про відкладення судового розгляду до суду не подали. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ?08 грудня 2023 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва у вказаній справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання, задоволено клопотання позивача та витребувано від КП «КМБТІ», засвідчену у встановленому законодавством порядку копію матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] ; від приватного нотаріуса матеріали спадкової справи № 15/2021 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (том 1, а.с.82-84); ?04 січня 2024 року від відповідача надійшло клопотання/заява про розгляд справи без участі представника (том 1, 105-108); ?04 січня 2024 року до суду надійшла копія інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] (том 1, а.с. 99-104); ?14 лютого 2024 року до суду надійшла копія спадкової справи (том 1, а.с. 190-246); ?20 лютого 2024 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (том 2, а.с. 2-3). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши виступ представника позивача, надавши оцінку зібраним доказам як у їх сукупності так і кожному окремо, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом установлено, що 15 травня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковою В. З., зареєстровано в реєстрі за № 4254, а 16 травня 1997 року Київським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне свідоцтво, яким засвідчено, що ціле домоволодіння [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 1997 року (том 1, а.с. 245-246). 03 червня 1997 року [PERSON] та [PERSON] уклади шлюб, про що відділ реєстрації актів громадянського стану Харківського району м. Києва 03 червня 16997 року видав свідоцтво про шлюб (том 1, а.с.196). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого згідно зі свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського району м. Києва, є: [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с.203). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2003 року, яке набрало законної сили 27 листопада 2003 року, задоволено позов [PERSON] про виселення, висилено [PERSON] , [PERSON] з будинку, розташованого на [ADDRESS] з усіма проживаючими з ними особами без надання іншого житлового приміщення, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/2 частину будинку та визначення порядку користування будинком та земельною ділянкою відмовлено (том 1, а.с.40-41). Зі змісту ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 27 серпня 2003 року, якою апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2003 року залишено без змін, встановлено таке: «Справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/2 частини будинку та визначення порядку користування будинком та земельною ділянкою судами розглядалася неодноразово. Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 23 червня 2000 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 16 серпня 2000 року, у позові [PERSON] до [PERSON] [PERSON] про виселення відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання права власності на 1/2 частини будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою і поділ будинку задоволено. Позов [PERSON] про виселення [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] задоволено. Постановою президії від 24 квітня 2001 року № 44-Ц-274 рішення Харківського районного суду м. Києва від 23 червня 2000 року та ухвалу судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 16 серпня 2000 року у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання права власності на 1/2 частини будинку та визнання порядку користування земельною ділянкою скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд. Останнім рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2003 року позов [PERSON] задоволено, ухвалено виселити [PERSON] , [PERSON] із будинку [ADDRESS] з усіма проживаючими з ними особами без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/2 частини будинку та визначення порядку користування будинком і земельною ділянкою відмовлено» (том 1, а.с.42-67). Ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 листопада 20003 року у задоволенні касаційної скарги [PERSON] на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2003 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 серпня 2003 року відмовлено (том 1, а.с.68-69). [INFO] помер [PERSON] (том 1, а.с.12). Із матеріалів спадкової справи № 15/2021 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , встановлено: - 15 липня 2021 року [PERSON] подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] ; - 15 липня 2021 року приватний нотаріус відкрив спадкової справу № 15/2021 та провів її реєстрацію у Спадковому реєстрі; - 16 вересня 2021 року [PERSON] подав приватному нотаріусу заяву про відмову від прийняття та оформлення спадщини після смерті батька на користь дружини померлого - [PERSON] ; - [INFO] приватний нотаріус видав свідоцтва на спадщину за законом дружині померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] , яка складається із: 32/1000 часток земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:249:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 68/1000 часток земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:249:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; автомобіля марки «FORD». Із інформаційної довідкою КП «КМБТІ» від 19 жовтня 2022 року встановлено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстровано: - 1/2 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Харківської райради 10 листопада 1989 року, на підставі рішення Виконкому Харківської райради від 24 жовтня 1989 року № 565, зареєстрованого у Бюро 27 листопада 1989 року, за реєстровим № 28959; - 1/2 частки за [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 23 червня 2000 року, зареєстрованого у Бюро 30 жовтня 2000 року, за реєстровим № 28959 (том 1, а.с. 38). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27 жовтеня 2023 року приватний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок на [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки із наданих документів вбачається що право власності на житловий будинок не зареєстровано за спадкодавцем (том 1, а.с. 37). Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину. У главі 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, оформлення спадкових прав з видачою свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси. Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»). У пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц сформульовано висновок про те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N 56, які були чинними на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, та Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року, яка була чинною на час реєстрації за [PERSON] права власності на 1/2 частини житлового будинку, не містили положень про набуття права власності на нерухоме майно тільки після державної реєстрації права власності на нього, а лише встановлювали порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанови Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20). Частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Із урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про те, що на момент смерті [PERSON] йому належало право власності на житловий будинок, розташований на [ADDRESS] , однак за життя він не зареєстрував за собою це право власності. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Встановивши, що спадкодавець [PERSON] на момент відкриття спадщини був власником спірного житлового будинку, однак право власності за ним не було зареєстровано у визначений законом спосіб, суд дійшов висновку про те, що відсутність реєстрації права власності нерухомого майна за спадкодавцем перешкоджає позивачу, яка є його дружиною та єдиною спадкоємицею, оформити право на спадщину в позасудовому порядку, що зокрема підтверджується відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. При вирішенні спору позивач довела, що [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, і це нерухоме майно увійшло до спадкової маси. Із урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про те, що за обставин встановлених у цій справі, а також у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, права позивача підлягають захисту шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка на спірне нерухоме майно. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено, однак з урахуванням приписів частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved