Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

У січні 2024 року представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що 10.10.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 2453502 про надання коштів на умовах споживчого (далі Кредитний договір), який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. 09.11.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] було підписано додатковий договір до Договору № 2453502 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який було підписано електронним підписом відповідача. У вказаному договорі сторони продовжили строк користування кредитними коштами на 30 днів та погодили відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 17.05.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 17052023, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 19.07.2023 року до договору факторингу № 17052023, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 31\~094 грн., з яких 10 000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 21\~094,00 грн. сума заборгованості за відсотками. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 19.07.2023 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 2453502. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2453502 від 10.10.2021 року в розмірі 31\~094 грн., а також судові витрати по справі у розмірі 3 028,00 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, у якому, позовні вимоги в частині стягнення із нього заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10\~000 грн. визнав та, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог в частині нарахування та стягнення відсотків у розмірі 21 094 грн., просив відмовити у задоволенні позову в цій частині, судові витрати розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що 10.10.2021 року він уклав договір із ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та отримав грошові кошти у розмірі 10\~000 грн. У зв`язку із неможливістю своєчасно сплати борг, 09.11.2021 року сторони уклали Додатковий договір до Договору № 2453502 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у якому продовжили строк кредитування ще на 30 днів. Оскільки відповідач є багатодітним батьком, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, він не мав можливості повністю сплатити заборгованість за кредитом. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» направляло на електронну адресу 3 листа щодо акційної пропозиції від кредитора з можливістю протягом 10.04.2022 року по 14.04.2022 року сплатити основну суму боргу у розмірі 10\~000 грн. Однак, у вказаний період відповідач не мав можливості сплатити зазначену заборгованість. Окрім того, у зв`язку із закінченням строку повернення кредиту, визначеного додатковим договором, право ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії такого договору, тобто 10.12.2021 року, і починаючи із зазначеної дати, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не мало права нараховувати проценти за користування кредитом. Також вказав, що нарахування відсотків здійснювалось позивачем хаотично та несистемно, а повідомлення про відступлення права вимоги відповідач взагалі не отримував. Також відповідач [PERSON] у своєму клопотання просив суд не приймати до розгляду додаткові пояснення представника позивача [PERSON] , оскільки, фактично такі пояснення це відповідь на відзив, яка подана з пропуском встановленого законодавством строку. Представник позивача [PERSON] направила до суду додаткові пояснення, у яких, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. Щодо клопотання відповідача, суд зазначає - додаткові пояснення надані представником позивача відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, тому суд враховує їх як додаткові пояснення, а не відповідь на відзив, а тому клопотання відповідача задоволенню не підлягає. У судове засідання представник позивача не з`явився, письмово просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності, позицію, викладену ним у відзиві підтримав, просив позов задовольнити частково. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 10.10.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 2453502 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 6-12). Правила надання грошових коштів перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті є публічною пропозицією у розумінні ст.ст. 641, 644\~ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок та умови кредитування, права та обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Договір підписано електронним підписом Позичальника, відтворений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить п.п 1.1. кредитного договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Пунктом 1.3. кредитного договору передбачено, що сума кредиту складає 10 000 грн., строк кредиту 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком № 1 до цього договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що клієнт виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Згідно із пунктом 1.4.1. кредитного договору стандартна процентна ставка фіксована та становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору та у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта або автопролонгація, відповідно до п. 4.2. кредитного договору. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору Кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку Клієнта, або іншої платіжної картки Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту. Згідно із з п.п. 2.4. кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1. Договору. 09.11.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] було підписано додатковий договір до Договору № 2453502 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі Додатковий договір), який було підписано електронним підписом відповідача, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. У вказаному договорі сторони продовжили строк користування кредитом на 30 днів, тобто до 10.12.2021 року та погодили відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 1,99% в день від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п. 3.1. додаткового договору). У всьому іншому сторони керуються умовами договору (а.с. 16). Окрім того, в матеріалах справи наявна копія Паспорту споживчого кредиту стосовно інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, підписана відповідачем, з якої вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, а саме валюти кредиту, кредитного ліміту, строку кредитування, процентної ставки та її типу (а.с. 18-19). Як вбачається із додатку № 1 до додаткового договору до Договору № 2453502 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, сторони погодили сплату відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 5\~970 грн. (а.с. 17). 17.05.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 17052023, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає (відступає), а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (а.с. 20-22). Згідно із п. 1.2 Договору факторингу, сторони погодили, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору . Відповідно до реєстру боржників від 19.07.2023 року до договору факторингу № 17052023, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 31\~094 грн., з яких 10 000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 21\~094,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 24). Представником позивача також надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2453502 від 10.10.2021 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за період з 19.07.2023 року по 31.12.2023 року складає 31\~094 грн., з яких 10 000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 21\~094,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 25). Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо стягнення заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 10\~000 грн. суд зазначає наступне. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Встановивши, що без здійснення відповідних дій відповідачем кредитний договір не був би укладеним між сторонами, суд дійшов висновку, що цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. Згідно із вимогами ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи вищевказані положення закону та існуючі обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов кредитного договору відносно строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на стягнення її в судовому порядку. Відповідач, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що вказаний кредитний договір він не укладав, натомість у відзиві підтвердив отримання ним кредитних коштів та не заперечував проти стягнення заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 10\~000 грн. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову в цій частині, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу за кредитним договором № 2453502 від 10.10.2021 року у розмірі 10\~000 грн. Щодо стягнення заборгованості за процентами у розмірі 21\~094 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 1 та 2 ч. 1 ст.\~512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва. Згідно із ст.\~514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 визначено, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Таким чином, якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні первісному кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі за № 361/2105/16-ц та від 06 лютого 2018 року у справі за № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі за № 667/11010/14-ц. При умові,\~що відповідач\~з будь-яких\~підстав не\~отримав повідомлення\~про відступлення\~права вимоги,\~має місце\~той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним, відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем кредитного зобов`язання, жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відповідачем здійснено не було, а тому посилання відповідача у відзиві на неотримання ним повідомлення про відступлення права вимоги ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ» суд до уваги не приймає. Відповідачем у відзиві також зазначено, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» направляло на електронну адресу 3 листа щодо акційної пропозиції від кредитора з можливістю протягом 10.04.2022 року по 14.04.2022 року сплатити основну суму боргу у розмірі 10\~000 грн., однак у вказаний період відповідач не мав можливості сплатити зазначену заборгованість. Також вказав, що нарахування відсотків здійснювалось позивачем хаотично та несистемно. До таких посилань суд відноситься критично, оскільки положеннями ч. 1 ст.\~625\~ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст.\~1054\~Цивільного кодексу\~України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1.3. кредитного договору визначений строк кредитування 30 днів, тобто до 09.11.2021 року. Пунктом 3.1. додаткового договору від 09.11.2021 року сторони продовжили вказаний строк ще на 30 днів, тобто до 10.12.2021 року. Положеннями ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно із ч. 1 ст.\~631\~ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Водночас, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором № 2453502 від 10.10.2021 року просив, у тому числі, крім суми основного боргу (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами в сумі 21 094 грн. Разом з тим, як вбачається з копії Додатку № 1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2453502 від 10.10.2021 року, додатку № 1, Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, сума по кредиту складає 10 000 грн., загальна вартість кредиту складає 15 970 грн., в тому числі проценти за користування кредитом складають 5\~970 грн. (а.с. 13, 14-15, 17, 18-19). Вказані документи є додатками до кредитного договору і узгоджені сторонами. Однак, представник позивача просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 05 квітня 2023 року при розгляді справи права № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22 висловила правову позицію, що надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048\~ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Виходячи із викладеного, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи, згідно із яким заборгованість відповідача за кредитним договором № 2453502 від 10.10.2021 року складає 31\~094 грн., оскільки такий проведений без урахування умов договору, а також всупереч вимог закону в частині нарахування заборгованості по відсотками. При цьому, позивачем не заявлено вимог про стягнення із відповідача процентів, які передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, як міри відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 6 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Суд відхиляє доводи представника позивача щодо обґрунтованості нарахування процентів за кредитним договором після настання терміну повернення кредиту, оскільки вказані умови суперечать положенням ст. ст. 1048, 1050 ЦК України та висновкам, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Підстав для відступу від вказаних правових висновків не вбачає також Велика Палата Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №910/17048/17. Посилання позивача на те, що розмір заборгованості за кредитами був переданий в порядку відступлення права вимоги, саме по собі не свідчить про обґрунтованість нарахування такої заборгованості та суперечить наведеним вище положенням Цивільного кодексу України. Разом з тим, доводи відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідачем не спростовано належними доказами наведений позивачем розмір заборгованості за процентами в межах строку кредитування у розмірі 5\~970 грн., свого контррозрахунку не надано. Таким чином, оскільки, після спливу визначеного кредитним договором та додатковим договором строку кредитування, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, з огляду на положення ст. ст. 1048, 1049, 1050 ЦК України, про що зазначено вище, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів за кредитним договором підлягають частковому задоволенню саме у погодженому сторонами розмірі та в межах строку кредитування, тобто у розмірі 5 970 грн. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 2453502 від 10.10.2021 року у розмірі 15\~970 грн., з яких: 10\~000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 5\~970 грн. заборгованість за процентами в межах строку кредитування. В частині стягнення процентів за межами строку кредитування вимоги позову є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1\~555,19 грн. (15\~970 грн. * 3\~028 грн. / 31\~094 грн.) Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі викладеного та

Outcome: partial