Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

У червні 2023 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна в якому просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що 27.08.1977 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, під час якого ними на підставі рішення виконавчого комітету №122 від 14.12.197 Воловецької селищної Ради народних депутатів про виділення земельної ділянки під будівництво жилого будинку по [ADDRESS] , було побудовано житловий будинок. Також відповідно до рішення виконавчого комітету №190 від 09.12.1987 Воловецької селищної ради народних депутатів [PERSON] отримав дозвіл на добудову до будинку літньої кухні, ванни та кладовки і будівництво сараю. 10.07.2007 шлюб між сторонами розірвано. Проте, [PERSON] не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок та не отримав правостановлюючого документа. Зважаючи на вищенаведене, позивачка просить суд визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: по [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнати за позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Ухвалою судді Пелиха О.О. від 13.06.2023 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.08.2023 по справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою від 20.09.2023, з урахуванням ухвали від 20.09.2023 про виправлення описки, провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Закарпатський апеляційний суд постановою від 23.11.2023 ухвалу Воловецького районного суду від 20.09.2023 скасував, направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Павлюка С.С. від 02.01.2024 справу прийнято до свого провадження.та призначено судовий розгляд. Ухвалою суду від 22.02.2024 провадження у справі зупинено до розгляду по суті касаційної скарги [PERSON] на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23.11.2023. Постановою Верховного суду від 21.03.2024 постанову Закарпатського апеляційного суду від від 23.11.2023 залишено без змін. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник щодо задоволення позову заперечили. Від представника відповдача Воловецької селищної ради надійшла заява про слухання справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 27.08.1977, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.08.1977. Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10.07.2007, шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час шлюбу [PERSON] згідно рішення виконкому Воловецької селищної ради народних депутатів №122 від 14.12.1977 виділено земельно ділянку площею 700 кв.м. і надано право на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . На підставі даного рішення [PERSON] оформив будівельний паспорт земельної ділянки на будівництво двоповерхового індивідуального жилого будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, рішенням виконавчого комітету Воловецької селищної ради народних депутатів Закарпатської області №190 від 09.12.1987 [PERSON] надано дозвіл на добудову до будинку літньої кухні, ванни та кладовки і будівництво сараю. Відповідно до Технічного паспорта Бюро технічної інвентаризації від 11.05.1990 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] завершені будівництвом. Також, факт завершення будівництва та фактично введення в експлуатацію стверджується домовою книгою, згідно якої сторони у справі постійно проживали у спірному будинку. Згідно довідки Воловецької селищної ради №62 від 29.05.2023 колишню адресу: [ADDRESS] , змінено на [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №332685405 від 18.05.2023, зареєстровано право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін і можливим є визначення часток. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п.п. 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст. 386 ЦК України врегульовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Будь-якої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спірними об`єктами не було, шлюбного договору не укладено, тому, виходячи з принципу рівності часток, частки позивачки і відповідача в праві спільної сумісної власності у цьому майні є також рівними. Дана квартира набувалася у спільну сумісну власність подружжя. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Враховуючи, що спірне майно, вказане позивачкою в позовній заяві, фактично набуте сторонами за час шлюбу, то таке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 2147,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2147,20 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. У матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2242 від 24.01.2011 року та ордер на надання правничої (правовової) допомоги. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих документів, що свідчать про оплату гонорару адвоката Савченко С.А. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Таким чином, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial