Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

29.11.2023 року [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини, доньки - [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11.04.2023 року. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Донька [PERSON] проживає разом із з ним за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його повному утриманні та усебічному забезпеченні, що підтверджується актом обстеження квартири про проживання від 12.09.2023 року, а також довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Виконавчого комітету Української міської ради. Відповідачка фактично зареєстрована за вищевказаною адресою, проте разом з ним та дитиною не проживає та на даний час постійно проживає за кордоном, а саме в Нідерландах. На даний час всіма турботами щодо дитини, її вихованням, навчанням, здоров`ям та дозвіллям займається він. Оскільки донька [PERSON] проживає разом з ним, який дбає про неї, займається усіма питаннями її життя та забезпечує всім необхідним, то він вважає за необхідне визначити місце проживання доньки [PERSON] разом з ним та передати йому на виховання, а тому вимушений звернутися до суду з даним позовом. 30.11.2024 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання. 19.01.2024 року внесено ухвалу, якою залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Міністерство оборони України. 27.02.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 01.03.2024 року винесено ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.04.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника третьої особи [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що на даний час їхня з відповідачкою спільна донька постійно проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні, він повністю забезпечує її всім необхідним, а відповідачка виїхала за кордон та постійно там проживає, а саме в Нідерландах, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в клопотанні. Надав аналогічні пояснення. Представники третьої особи Міністерства оборони України Пристай Т.О., [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позову. також подали до суду письмові пояснення щодо позову, загалом пояснили, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не подано належних і допустимих доказів наявності спору між сторонами щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки. Крім того також зазначили, про ймовірне зловживання позивачем свої процесуальними права, посилаючись на подання завідомо безпідставного позову за відсутність предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про визнання позовних вимог, просила проводити розгляд справи у її відсутність. Представниця третьої особи виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області Служба у справах дітей та сім`ї в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представників Служби. Крім того подала до суду рішення виконавчого комітету Української міської ради від 09.02.2024 року № 73 про затвердження висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а також Висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Вислухавши позивача, представника позивача, представників третьої особи, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11.04.2023 року, справа №372/602/23, що підтверджується копією рішення. Від спільного шлюбу Позивач і Відповідач мають спільну неповнолітню дитину - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Донька [PERSON] проживає разом із Позивачем за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його повному утриманні та усебічному забезпеченні, що підтверджується актом обстеження квартири про проживання від 12.09.2023 року, а також довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Виконавчого комітету Української міської ради. Відповідач фактично зареєстрована за вищевказаною адресою, проте разом з Позивачем та дитиною не проживає та на даний час постійно проживає за кордоном, а саме в Нідерландах. На даний час всіма турботами щодо дитини, її вихованням, навчанням, здоров`ям та дозвіллям займається Позивач. Оскільки донька [PERSON] проживає разом з Позивачем, який дбає про неї, займається усіма питаннями її життя та забезпечує всім необхідним, то Позивач вважає за необхідне визначити місце проживання доньки [PERSON] разом з ним та передати йому на виховання. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про Ті здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з врахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618- IV завданням цивільного судочинства е справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У позовній Заяві Позивач зазначає, що його неповнолітня донька перебуває на його повному утриманні та всебічному забезпеченні і він займається всіма турботами щодо дитини, її вихованням, навчанням, здоров`ям та дозвіллям, оскільки з Відповідачкою вони розлучені і Відповідачка постійно перебуває за кордоном (в Республіці Ірландія відповідно до відомостей, зазначених у відомостях про Відповідача, та у Нідерландах відповідно до абз. 5 позовної заяви) та разом з дитиною не проживає. У зв`язку з цим Позивач вважає за необхідне визначити місце проживання доньки разом з ним та передати йому на виховання. Відповідно до ч. З ст. 160 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 № 2947-111, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-ІV малолітньою вважається особа, яка не досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцята років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом. Як вбачається з тексту позовної заяви, доньці Позивача 07.12.2023 виповнилось 16 років, тобто вона не є малолітньою особою. З цього випливає, що відповідно до ч. З ст. 160 СК України донька Позивача може самостійно обирати своє місце проживання і спір щодо місця її проживання не може вирішуватися у судовому порядку, оскільки такий порядок передбачений лише для визначення місця проживання дітей, які не досягли 14 років. Також слід вернути увагу на те, що до позовної заяви Позивачем додано копію рішення Обухівського районного суду міста Києва від 11.04.2023 у справі № 372/602/23, яким розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачкою. Під час вирішення вказаної справи, як вбачається з доданого Позивачем тексту рішення суду, Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та проти задоволення позовної заяви не заперечував. Ні з тексту позовної заяви, ні з тексту згаданого вище рішення суду не вбачається, що між Позивачем та Відповідачкою існував який-небудь спір та/або неузгодженості щодо того, з ким проживатиме їхня неповнолітня дитина після розлучення. Крім того, між Позивачем і Відповідачкою розірвано шлюб і під час розгляду справи про розірвання шлюбу судом не вирішувалося питання щодо визначення місця проживання дитини, оскільки станом на дату розгляду справи донька Позивача не була неповнолітньою. Також слід зазначити, що Відповідачка не позбавлена батьківських прав і у неї існують визначені законодавством зобов`язання щодо виконання батьківських обов`язків. Той факт, що дитина проживає з Позивачем і останній забезпечує усі її потреби, не позбавляє Відповідачку можливості піклуватися про неї та не звільняє від виконання батьківських обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у цивільному процесі. Згідно з п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основним засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Згідно з ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У позовній заяві Позивач зазначає, що його неповнолітня донька [PERSON] проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його повному утриманні та всебічному забезпеченні. Однак, як було встановлено з листа [INFO] від 21.03.2024, [PERSON] , [INFO] , 24.02.2024 був призваний на військову службу до військової частини [NUMBER] . У позовній заяві та доданих до неї документах Позивач жодним чином не висвітлив інформацію щодо тієї обставини, що є діючим військовослужбовцем. З огляду на це, якщо Позивач досі є діючим військовослужбовцем і проходить військову службу, то: не відповідають дійсності доводи Позивача щодо того, що він фактично проживає разом з донькою, оскільки на діючих військовослужбовців, серед іншого, розповсюджуються положення Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо розпорядку дня в підрозділі, залучення до несення обов`язків військової служби, а також до безпосередньої участі у виконанні бойових завдань у складі підрозділу тощо; рішення у даній судовій справі безпосередньо впливатиме на права та обов`язки військової частини за місцем проходження Позивачем військової служби, оскільки рішення у даній справі, на думку Міноборони, буде використане Позивачем для підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. З висновків, викладених у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23) (п. 81, 93, 94, 95) вбачається наступне. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини діючий військовослужбовець Збройних Сил України, призваниий на військову службу під час мобілізації та зарахований до списків особового складу військової частини, мав на меті встановлення факту самостійного виховання ним дитини, а після ухвалення судом першої інстанції судового рішення про задоволення таких вимог пред`явив до військової частини рапорт про звільнення з військової служби на підставі цього рішення. Виходячи з вказаних обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже це стосується прав та обов`язків військової частини, у складі якої позивач проходить військову службу, а тому правильно переглянув оскаржене судове рішення суду першої інстанції по суті. Зважаючи на наведене, позов про визначення місця проживання малолітньої дитини у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Отже, суд апеляційної інстанцій дійшов загалом правильного висновку у цій справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини. З огляду на зазначене, зважаючи на те, що про такі обставини (відомості від [INFO] ) не було відомо під час проведення підготовчого засідання у справі, Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи,поданим відповідно од цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час розгляду справи позивачем, не надано належних і допустимих доказів наявності такого спору між сторонами, щодо визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом, а також наявності таких порушень прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту. Також слід врахувати, що донька сторін не є малолітньою дитиною, тому позивач не має права вимоги за пред`явленим позовом. Крім того, під час розгляду справи було встановлено обставини, які позивачем не було повідомлено при пред`явленні позову, зокрема щодо перебування на військовій службі, що додатково свідчить про відсутність порушень його прав саме в сфері сімейних правовідносин. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed