Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

07 листопада 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Обгрунтовано позов, зокрема, тим, що позивач та відповідач з 09 вересня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 січня 2020 року було розірвано. Сторони є\~батьками:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] . У період шлюбу сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру зареєстровано за відповідачем, а тому з метою поділу майна подружжя позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі в якості третьої особи Акціонерне товариство «Сенс Банк». Третя особа подала пояснення на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у поясненні третя особа зазначає, що 10 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство «Сенс Банк»), та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000014884, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у сумі 45000 доларів США під 12,5% річних з кінцевою датою погашення до 07 жовтня 2028 року. До кредитного договору неодноразово вносилися зміни, зокрема 02 грудня 2014 року було укладено договір про внесення змін № MRTG-000000014884/2, відповідно до умов якого залишок боргу кредиту та процентів у сумі 28165,11 доларів США змінено на гривню в сумі 493060 грн. 58 коп. та розділено на два кредити, а саме: 225201 грн. 90 коп. - кредит у гривні 1 та 267858 грн. 68 коп. - кредит у гривні 2. Кінцева дата погашення кредиту - 07 жовтня 2031 року. У забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір № MRTG-000000014884/S від 07 жовтня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. та зареєстрований за № 38324 (з урахуванням договору про внесення змін № 1 від 09 грудня 2014 року). Згідно з іпотечним договором позичальником в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] . Станом на 05 березня 2024 року заборгованість по кредитному договору становить: 129355 грн. 53 коп., з яких: 128625 грн. 53 коп. - кредит та 730 грн. 24 коп. проценти, а також 116122 грн. 93 коп., з яких: 108141 грн. 60 коп. - кредит та 7981 грн. 33 коп. - проценти. Тобто, основне зобов`язання відповідачем ще не виконано. Визнання нерухомості об?єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку предмета іпотеки ускладнить та зробить неможливим для Акціонерного товариства «Сенс Банк» як кредитора-іпотекодержателя реалізацію права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання позичальником основного зобов`язання. Крім того, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником. У судове засідання позивач не з`явилася, її представник подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті сповіщався завчасно та належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалася за адресою його місця проживання, зареєстрованою в установленому законом порядку. Представник третьої особи - Акціонерного товариства «Сенс Банк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у поясненні, та просив відмовити позивачу в задоволенні позову. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Заслухавши доводи представника третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2005 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2020 року було розірвано (а.с. 10). Сторони є батьками: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 12, 13). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 8319, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . У пункті 1.7. вказаного вище договору зазначено, що квартира, яка є предметом договору, придбавається покупцем з письмової, нотаріально засвідченої згоди дружини (а.с. 14). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20798325 від 04 листопада 2008 року (а.с. 15). 07 жовтня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство «Сенс-Банк»), та відповідачем був укладений договір про іпотечний кредит № MRTG-000000014884, за умовами якого банк надав відповідачу на умовах цього договору грошові кошти в сумі 45000 доларів США зі сплатою 12,5% річних строком до 07 жовтня 2028 року для придбання квартири [ADDRESS] (а.с. 66-69). У подальшому до договору укладались договори про внесення змін та доповнень, згідно з якими, зокрема, змінювалася валюта заборгованості за договором, процентна ставка, кінцевий термін повернення кредиту (а.с. 70-76, 80-86). Також, 07 жовтня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни найменування - Акціонерне товариство «Сенс-Банк»), та відповідачем укладено іпотечний договір № MRTG-000000014884/S, за яким для забезпечення належного виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-000000014884 відповідачем передано в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (а.с. 63-64). До вказаного договору також вносилися зміни (а.с. 65). Крім того, 07 жовтня 2008 року [PERSON] на підставі укладеного договору поруки зобов`язалася перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов`язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-000000014884 від 07 жовтня 2008 року (а.с. 89). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що станом на 30 січня 2024 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем (а.с. 44-45). Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку в разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. За змістом статті 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя на майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За вказаних обставин, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю, бо була набута сторонами за час перебування їх у шлюбі, а тому вона підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Щодо доводів представника третьої особи суд зазначає наступне. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Такий висновок\~узгоджується із\~положеннями статті\~17\~Закону України\~«Про іпотеку»,\~в якій\~визначено підстави\~припинення іпотеки,\~якими є,\~зокрема,\~припинення основного\~зобов`язання або\~закінчення строку\~дії іпотечного\~договору,\~реалізація предмета\~іпотеки відповідно\~до цього\~Закону,\~набуття іпотекодержателем\~права власності (спеціального\~майнового права) на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 752/8858/18, від 24 лютого 2021 року в справі № 311/491/18, від 08 липня 2019 року в справі № 522/17048/15-ц. Отже, перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 січня 2023 року в справі № 359/441/20. Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 522/26382/15 суд касаційної інстанції вказав, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved