Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2024 р. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] , частина якої належить на праві власності позивачу та просить зняти відповідача з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що за договором купівлі-продажу від 11.03.2023 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., відповідач [PERSON] передав їй у власність 21/100 частку чотирикімнатної квартири. В свою чергу, за домовленістю з відповідачем, [PERSON] на ім`я відповідача придбала 18/100 частин кв. [ADDRESS] . Незважаючи на обіцянки [PERSON] знятися з реєстрації за адресою спірної квартири після продажу належної йому частини, він не виконав зобов`язання, що перешкоджає позивачеві вільно володіти та розпоряджатися своїм майном . Відповідач - [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи згідно зі ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, правом на подання відзиву на позов не скористався. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши вступне слово позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.02.2024, 28/100 частин чотирикімнатної комунальної квартири [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] на підставі договору міни № 3755 від 29.08.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В. ( а.с. 14-16). Судом встановлено, що Договором купівлі-продажу за №737 від 11.03.2023 р. , посвідченим [PERSON] - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, [PERSON] , як продавець, передав у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність 21/100 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с. 19-21). Згідно довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова від 29.01.2024 в квартирі зареєстрований [PERSON] , [PERSON] , неповнолітній [PERSON] ( а.с. 10,26). Як зазначила позивач в судовому засіданні , [PERSON] в квартирі не мешкав, а проживає у дружини, тому свою кімнату він звільнив та передав [PERSON] після підписання договору. В той же день 11.03.2023 р. за договором міни, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.А. відповідач набув право власності на 18/100 часток квартири [ADDRESS] ( а.с.6). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім`ї. У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З урахуванням того, що [PERSON] не є членом сім`ї власника, будь-які угоди з приводу користування спірним житловим приміщенням між сторонами не укладалось, з припиненням права власності відповідача на спірну квартиру ним втрачено право на користування нею. Зiбранi у справi докази та їх належна оцiнка дають підстави для визнання [PERSON] А таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Разом з тим, позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню не підлягають, тому як такі питання відносяться до компетенції органів реєстрації на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Згідно п.п 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, остаточне рішення суду про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації. На підставі викладеного і

Outcome: partial