Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Посилався на те, що з 05.05.1996 року по 13.04.2011 року він перебував на посаді генерального директора КП МТК «Калинівський ринок». 15.04.2011 року відносно позивача прокуратурою Чернівецької області було порушено кримінальну справу №О-119029 за ст.368 ч.3 КК України. Підставою для порушення кримніальної справи була заява [PERSON] від 14.04.2011 року про нібито вимагання в нього для генерального директора КП МТК «Калинівський ринок» [PERSON] хабаря в сумі 200000 доларів США за підписання договору на право користування торгівельним місцем на ринку строком на 30 років. 16.04.2011 року він був затриманий. Постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.04.2011 року за поданням слідчого йому було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Окрім того, постановою суду від 18.04.2011 року було надано дозвіл на обшук його житла. Постановою слідчого Чернівецької обласної прокуратури від 21.04.2011 року з метою забезпечення можливої конфіскації майна накладено арешт на все належне йому майно, в тому числі корпоративні права в суб`єктах підприємницької діяльності. 15.06.2011 року термін запобіжного заходу відносно нього було продовжено до 16.08.2011 року. 27.08.2011 року відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.4 ст.368 КК України, ст.15, ч.3 ст.368 КК України та об`днано в одному провадженні у справі №О-119029. 29.08.2011 року слідчим у кримінальній справі №О-119029 було винесено постанову про притягнення його в якості обвинуваченого за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України. У подальшому, кримінальну справу №О-119029 було скеровано до Шевченківського районного суду м.Чернівці. Увесь час досудового слідства та розгляду справи судом він перебував під вартою. Постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.08.2012 року у справі №1-31, яка набрала законної сили 29.11.2012 року, кримінальну справу №О-119029 за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України було повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового судового слідства. Міру запобіжного заходу [PERSON] змінено, звільнено з під варти під заставу в сумі 230000 гривень, в залі суду. Однак, постанова суду від 07.08.2012 року в частині негайного звільнення його з під варти не була виконана, оскільки він був повторно затриманий в залі суду за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України у справі №О119012. Факт його повторного затримання підтверджується протоколом про затримання від 07.08.2012 року. Кримінальна справа №О119012 відносно нього була порушена 07.08.2012 року. У межах даної справи відносно нього також було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався. 29.11.2012 року у кримінальному провадженні №12012270050000188 (кримінальна справа №О119012) йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ч.3 ст.212 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.02.2013 року термін його тримання під вартою було продовжено до 07.04.2013 року з правом внесення застави в сумі 250000 гривень. Проте вийти під заставу він не міг у зв`язку з погрозами службових осіб прокуратури Чернівецької області. У лютому 2013 року кримінальне провадження №12012270050000188 за ст.191 ч.5, ст.212 ч.3 КК України відносно [PERSON] було скеровано до Садгірського районного суду м.Чернівці з обвинувальним висновком. Кримінальне провадження №1201327005000000007 за ст.364 ч.2, п.2 ст.15, ст.368 ч.2, ст.368 ч.3 КК України після додаткового розслідування також було спрямовано до Садгірського районного суду м.Чернівці. 30.04.2013 року його було звільнено з-під варти під заставу. Отже, він перебував під вартою з 16.04.2011 року по 30.04.2013 року, тобто 24 місяці 14 днів. Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 14.06.2013 року зазначені вище кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження у справі №726/574/13. Вироком Садгірського районного суду м.Чернівці від 24.02.2015 року його було виправдано за ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України за відсутністю в його діях складу вказаних порушень. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30.12.2015 року виправдувальний вирок Садгірського районного суду м.Чернівці від 24.02.2015 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 26.01.2016 року справа №726/574/13 надійшла до Першотравневого районного суду м.Чернівці. Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.02.2021 року у справі №726/574/13 його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і виправдано. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.08.2021 року апеляційна скарга прокурора на виправдувальний вирок суду від 26.02.2021 року залишено без задоволення, а вирок суду без змін. Постановою Верховного суду від 28.09.2022 року у справі №726/574/13 вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.02.2021 року та Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31.08.2021 року залишено без змін. Таким чином, він незаконно перебував під слідством та судом з 16.04.2011 року по 31.08.2021 року, тобто 124 місяці 15 днів, з яких перебував під вартою 24 місяці 14 днів. Сумарний час перебування його під дією кримінально-процесуальних норм та обтяжень, пов`язаних з притягненням до кримінальної відповідальності становить 137 місяців 13 днів. Зазначив, що ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом. При цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, ураховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказував на те, що за час перебування його під слідством та судом було повністю зруйновано його соціальні та ділові зв`язки, втрачено напрацьовані інвестиційні проекти. Йому штучно обмежено доступ до пенсійного забезпечення, оскільки з його трудового стажу викреслено 137 місяців 13 днів. Вважає, що розмір моральної шкоди за час перебування під слідством та судом з моменту звільнення з під варти з 01.05.2013 року по дату набрання законної сили виправдувальним вироком 31.08.2022 року слід визначати з розрахунку 35500 гривень на місяць. Розмір моральної шкоди за час перебування під вартою з 16.11.2021 року по 30.04.2013 року слід визначати з розрахунку 142000 гривень на місяць. Визначення розміру моральної шкоди за час перебування його під вартою обумовлено безпідставним цинізмом, що полягає в тривалому позбавленні його волі за надуманими обставинами. Загальну суму моральної шкоди, що заподіяна йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності становить 7\~026\~099 грн. 99 коп. З урахуванням заяви від 12.03.2024 року просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування моральної шкоди 7\~026\~099 грн. 99 коп. Також позивач просив стягнути на його користь понесені судові витрати у розмірі 80000 гривень. Ухвалою суду від 01.02.2024 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження. Відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача позов не визнав. Зазначив, що позивачем помилково визначено спосіб захисту, оскільки кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди пілягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України. Також, вважає, що позивачем було необгрунтовано завищено розмір морального відшкодування, що не відповідає принципам розумності та поміркованості. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником відповідача Чернівецької обласної прокуратури було подано відзив на позов. У відзиві зазначила, що позивач звернувся в межах позовного провадження до суду передчасно, оскільки оминув порядок відшкодування моральної шкоди, визначений ч.1 ст.13 Закону №266/94ВР. Так, [PERSON] не надав доказів звернення до суду першої інстанції, що розглядав кримінальне провадження, з відповідною заявою у порядку, визначеному ч.1 ст.ст.12,13 Закону для визначення розміру моральної шкоди, яку необхідно відшкодувати та що йому в будь-який спосіб було відмовлено і він не зміг реалізувати таке право в інший спосіб через оскарження ухвали до суду першої інстанції. Окрім того, вказувала на те, що позивач належними та допустимими доказами не підтверджує наявність страждань психологічного характеру, не доводить їх глибину і ступінь, а також не підтверджує будь-якими доказами виникнення перепон, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Жодним чином не підтверджено у чому саме змінилось його життя та погіршилася ділова репутація, чим підтверджується його негативний психічний стан. У зв`язку з наведеним та за відсутності наданих позивачем доказів завдання моральної шкоди, в заявленому розмірі не відповідає вимогам розумності, справедливості та завдає необгрунтованих збитків державі в період воєнного стану із значним дефіцитом державного бюджету. Також вважає необгрунтованою та неспівмірною суму витрат на правничу допомогу у розмірі 80000 гривень, зважаючи на складність та категорію справи та не відповідає принципу справедливості. У задоволенні позову просив відмовити. Відповідачем Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернівецькій області подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача позов не визнав. Зазначив, що Головне управління не вступало у правовідносини з позивачем та своїми діями чи бездільністю не порушувало його права та інтереси. Також вважає, що незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури судом не встановлена. Вказував, що позивач не довів, що завдана моральна шкода стала наслідком наявності підстав, передбачених ст.ст.1,2 Закону України, адже позивачем не перераховано обставин, у чому могла полягати моральна шкода. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачем Головним управлінням Національної поліції України в Чернівецькій області подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача позов не визнав. Зазначив, що ГУНП в Чернівецькій області не є правонаступником УМВС України в Чернівецькій області, а тому не може нести відповідальність за рішення, дії, які вчинялися працівниками УМВС України в Чернівецькій області, в тому числі пов`язаних з вчиненням окремих процесуальних дій в кримінальному провадженні відносно позивача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. На підставі наведеного у задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою суду від 20.03.2024 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні, допитаний також як свідок, пояснив, що його незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності. 24 місяці він незаконно перебував під вартою. В СІЗО його утримували в камері, площею 12 кв.м., де було шкідливо перебувати для здоров`я. Ключ від його камери перебував у чергового офіцера по СІЗО. За ним у камері велось цілодобове спостереження. На нього постійно чинився тиск, щоб змусити визнати вину. У ході проведення досудового розслідування було арештованого його бізнес та вилучено майно. Йому погрожували порушити справи відносно членів його родини, у зв`язку з чим він вимушений був залишатись у СІЗО, хоча мав право на зміну запобіжного заходу у вигляді застави. Також, внаслідок безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності оточуючі вважали його злочинцем, змінили своє ставлення до нього, внаслідок чого було порушено його нормальні життєві зв`язки. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України у Чернівецькій області також у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Чернівецької обласної прокуратури позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у поданому відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ГУНП в Чернівецькій області позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитаного у якості свідка, представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦК України. За змістом ч.2\~ст.77 ЦПК України предметом\~доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержанні з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено\~ЦПК України. Судом встановлено, що 15.04.2011 року прокуратурою Чернівецької області було порушено кримінальну справу №О-119029 відносно [PERSON] за ст.368 ч.3 КК України. Підставою для порушення кримніальної справи була заява [PERSON] від 14.04.2011 року про вимагання в нього для генерального директора КП МТК «Калинівський ринок» [PERSON] хабаря в сумі 200000 доларів США за підписання договору на право користування торгівельним місцем на ринку строком на 30 років (а.с.25) 16.04.2011 року позивача було затримано, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 16.04.2011 року (а.с.34). Постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19.04.2011 року за поданням слідчого відносно [PERSON] було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.41) Окрім того, постановою суду від 18.04.2011 року було надано дозвіл на обшук житла позивача (а.с.39). 15.06.2011 року термін запобіжного заходу відносно [PERSON] було продовжено до 16.08.2011 року (а.с.46-47). 27.08.2011 року відносно позивача було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.4 ст.368 КК України, ст.15, ч.3 ст.368 КК України та об`днано в одному провадженні у справі №О-119029 (а.с.49). 29.08.2011 року слідчим у кримінальній справі №О-119029 було винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України. У подальшому, кримінальну справу №О-119029 було скеровано до Шевченківського районного суду м.Чернівці. Увесь час досудового слідства та розгляду справи судом позивач перебував під вартою. \~ \~ \~ \~Постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.08.2012 року у справі №1-31, яка набрала законної сили 29.11.2012 року, кримінальну справу №О-119029 було за ст.364 ч.2, ст.15 ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового судового слідства. Міру запобіжного заходу [PERSON] змінено, звільнено з під варти під заставу в сумі 230000 гривень, в залі суду (а.с.53-55). Однак, постанова суду від 07.08.2012 року в частині негайного звільнення його з під варти не була виконана, оскільки позивача було повторно затримано в залі суду за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України у справі №О119012. Факт його повторного затримання підтверджується протоколом про затримання від 07.08.2012 року (а.с.56). Кримінальна справа №О119012 відносно позивача була порушена 07.08.2012 року (а.с.58-59). У межах даної справи відносно [PERSON] постановою суду 22.08.2012 року також було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався (а.с.71-73). 29.11.2012 року у кримінальному провадженні №12012270050000188 (кримінальна справа №О119012) [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.212, ч.5 ст.191 КК України (а.с.121-125). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.02.2013 року термін тримання під вартою позивача було продовжено до 07.04.2013 року з правом внесення застави в сумі 250000 гривень (а.с.126-127). У лютому 2013 року кримінальне провадження №12012270050000188 за ст.191 ч.5, ст.212 ч.3 КК України відносно [PERSON] було скеровано до Садгірського районного суду м.Чернівці з обвинувальним висновком. Кримінальне провадження №1201327005000000007 за ст.364 ч.2, п.2 ст.15, ст.368 ч.2, ст.368 ч.3 КК України після додаткового розслідування також було спрямовано до Садгірського районного суду м.Чернівці. 30.04.2013 року позивача було звільнено з під варти під заставу (а.с.132). Отже, він перебував під вартою з 16.04.2011 року по 30.04.2013 року, тобто 24 місяці 14 днів. Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 14.06.2013 року зазначені вище кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження у справі №726/574/13. Вироком Садгірського районного суду м.Чернівці від 24.02.2015 року його було виправдано за ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України за відсутністю в його діях складу вказаних порушень. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30.12.2015 року виправдувальний вирок Садгірського районного суду м.Чернівці від 24.02.2015 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 26.01.2016 року справа №726/574/13 надійшла до Першотравневого районного суду м.Чернівці. Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.02.2021 року у справі №726/574/13 його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.5, ст.212 ч.3, п.2 ст.15 ст.368 ч.2, ст.368 ч.3, ст.368 ч.4 КК України за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень і виправдано (а.с.134-161). Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.08.2021 року апеляційна скарга прокурора на виправдувальний вирок суду від 26.02.2021 року залишена без задоволення, а вирок суду без змін (а.с.162-189). Постановою Верховного суду від 28.09.2022 року у справі №726/574/13 вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.02.2021 року та Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31.08.2021 року залишено без змін (а.с.190-199). Статтею 56 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7\~ст. 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома\~статті 1176 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:-\~\~незаконне засудження; -\~\~незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; - незаконне взяття і тримання під вартою; -\~\~ незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; - незаконне накладення арешту на майно; -\~ незаконне відсторонення від роботи (посади). Інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин. \~\~Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального\~провадження за\~відсутністю події\~кримінального правопорушення,\~відсутністю у\~діянні складу\~кримінального правопорушення\~або невстановленням\~достатніх доказів\~для доведення\~винуватості особи\~у суді\~і вичерпанням\~можливостей їх\~отримати (пункт 2 частини першої\~статті 2\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею 3 вказаного Закону\~передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону). Відповідно до ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме\~статті 1176 ЦК України\~та Закону. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі\~\~№686/23731/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…». У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження. Згідно з пунктом 14 частини першої\~статті 3 КПК України\~притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частини першої\~статті 43 КПК України\~виправданим\~\~у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 532 КПК України\~вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито кримінальне провадження. Визначаючи строк перебування\~ [PERSON] під судом і слідством внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, суд вважає його початком 15.04.2011 року, а останнім днем: 31.08.2021 року дата прийняття ухвали Івано-Франківським апеляційним судом. Таким чином, загальний термін перебування під слідством та судом внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності становить 124 місяці 15 днів. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 01 квітня 2024 року мінімальну заробітну плату на рівні 8000,00 грн. Отже мінімальний законодавчо визначений розмір моральної шкоди становить: 8000 гривень *124 місяці 15 днів, а саме 996000 гривень. Розглядаючи аргументи представника відповідача Чернівецької обласної прокуратури про те, що позивач звернувся в межах позовного провадження до суду передчасно, оскільки оминув порядок відшкодування моральної шкоди, визначений ч.1 ст.13 Закону №266/94ВР та не надав доказів звернення до суду першої інстанції, що розглядав кримінальне провадження, з відповідною заявою у порядку, визначеному ч.1 ст.ст.12,13 Закону - суд відхиляє. Так, відповідно до частини першої\~статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4\~статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до приписів цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга\~статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). При цьому, згідно пунктів 1, 3, 4\~статті 3\~Закону у наведених в\~статті 1\~цього Закону\~випадках громадянинові\~відшкодовуються (повертаються): 1)\~заробіток та\~інші грошові\~доходи,\~які він\~втратив внаслідок\~незаконних дій; 3)\~штрафи,\~стягнуті на\~виконання вироку\~суду,\~судові витрати\~та інші\~витрати,\~сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Право на відшкодування моральної шкоди, передбачено п.5 ст.3 Закону, а тому на порядок її відшкодування не поширюються норми ст.12 Закону. Аргументи представника відповідача ГУНП в Чернівецькій області про те, що управління не є правонаступником УМВС України в Чернівецькій області, а тому не може нести відповідальність за рішення, дії, які вчинялися працівниками УМВС України в Чернівецькій області суд вважає необґрунтованими. Так, \~Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а і Суд не знаходить підстав для відступу від нього. \~Крім того, Верховний Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. \~Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС. При цьому, судом встановлено, що постановою заступника прокурора Чернівецької області від 16.11.2012 року про визначення підслідності вирішено передати кримінальну справу №О-129012 для організації подальшого досудового слідства слідчому відділу по розслідуванню особливо важливих справ та злочинів учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого управління УМВС України в Чернівецькій області. Також призначено у межах даного провадження старшого слідчого СВ по розслідуванню особливо важливих справ та злочинів учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ УМВС України в Чернівецькій області Мазуру М.Д. (а.с.86 Том 1). Даючи оцінку доводам позивача щодо необхідності застосування підвищеної ставки для визначення розміру моральної шкоди, зокрема з тих підстав, що за час перебування його під слідством та судом було повністю зруйновано його соціальні та ділові зв`язки, втрачено напрацьовані інвестиційні проекти; йому штучно обмежено доступ до пенсійного забезпечення, оскільки з його трудового стажу викреслено 137 місяців 13 днів, суд вважає їх необгрунтованими з огляду на положення ст.7 Закону 266/94-ВР,\~відповідно до\~яких термін перебування під вартою, зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. Також,\~суд звертає увагу на те, що у випадку постановлення судом виправдувального вироку розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом саме за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності (з урахуванням, зокрема, ступеню обмежень прав заявника, що призвели до негативних для нього наслідків), а не за окремо вчинену у межах досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження процесуальну (слідчу) дію, що обмежувала права заявника, чи окремо застосований захід забезпечення кримінального провадження. \~Відшкодуванню на користь позивача у цій справі підлягає моральна шкода, завдана внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності протягом відповідного періоду часу, під час якого до позивача застосовувалися заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема затримання, тимчасове вилучення майна, запобіжний захід, а також проводився обшук. Таких правовових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 610/381/19 (провадження № 61-4949св22). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року\~\~ у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притягненням до кримінальної відповідальності [PERSON] , суд виходить із душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі та оцінює наведені обставини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. З урахуванням встановлених по справі обставин щодо незаконного притягнення до кримінальної відповідальності протягом 124 місяців 15 днів, а також розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом та наданих позивачем доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, суд приходить до висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 996000 гривень, як такого, що відповідає засадам розумності, співмірності та справедливості. Окрім того, суд враховує, що відповідно до\~статті 2 ЦК України\~учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставістатті 1174 ЦК України\~є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, приходить до висновку про доведеність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим наявні правові підстави для його часткового задоволення.

Outcome: partial