Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

14.12.2023 позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом (а.с. 1-6), у якому прохала надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дочки [PERSON] , [INFO] , з метою забезпечення особистої безпеки дитини, до м. Ванкувер, Канада в період з 01 січня 2024 року по 07 серпня 2026 року, без згоди батька [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування зазначала, що вона та відповідач мають спільну дочку, [PERSON] , [INFO] . На момент народження дочки, позивач мала прізвище « [PERSON] », яке в подальшому було змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу, та на « [PERSON] », у зв`язку з укладенням повторного шлюбу. Дитина постійно проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 2-670/12 від 23.03.2012 стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі однієї третьої частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.11.2010 і до досягнення дитиною повноліття. Голосіївським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-670/12 від 18.07.2012, виданого Дарницьким районним судом м. Києва ВП [NUMBER] від 19.07.2012. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 94739,50 грн (дев`яносто чотири тисячі сімсот тридцять дев`ять гривень) 50 коп, що підтверджується розрахунком заборгованості. Крім того, щодо відповідача порушено кримінальну справу, у зв`язку з несплатою аліментів. Наразі, дитина проживає разом з нею, вона самостійно несе всі витрати по утриманню дочки. Щонайменше останні 6-7 років і по даний час, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дочки свідомо не приймає, рішення суду про стягнення аліментів виконує неналежним чином, що призвело до виникнення значної заборгованості по сплаті аліментів. 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, майже щодня територія України піддається масованим атакам та обстрілам, що несе реальну загрозу життю та здоров`ю дитини. Наразі, вона має можливість та намір забезпечити безпеку дитини, надати дитині можливість повноцінно навчатися, розвиватися, перебувати у безпечних умовах, отримувати освіту високого рівня, навчаючись в аудиторії, з іншими дітьми, а не у підвалі школи, як дитина навчається зараз. Так, вся її сім`я, в тому числі і дочка [PERSON] , має візу Канади та у зв`язку з нестабільною ситуацією в Україні, з метою забезпечення безпеки, життя та здоров`я дітей, планує тимчасово виїхати до Канади, до стабілізації ситуації в Україні. Вона має достатню фінансову можливість забезпечити дитині повноцінне проживання за межами України, а саме в Канаді, до стабілізації безпекової ситуації в Україні. Так, вона працює, являється фізичною особою-підприємцем та має достатній рівень доходу. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл дитині [PERSON] на виїзд за межі України, а 08.09.2023 звернулася до відповідача листом письмово. Разом з тим, всі її прохання, прохання самої дитини відповідачем ігноруються, що на її думку шкодить інтересам, в першу чергу, дитини, так як відповідач своєю бездіяльністю, наражає дитину на ризик та позбавляє можливості повноцінно жити та всебічно розвиватися. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСГІЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Аналогічна правова позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 712/10623/17 (провадження 14-244св18). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує, висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлено законом Змістом абзацу 3 частини 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. У відповідності підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 (далі -- Правила) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасово, на період дії воєнного стану, відповідно до п. 2-3 Правил, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. Разом з тим, вона зазначає, що відповідачем все одно порушуються права дитини, так як відповідно до правил перетинання кордону Канади, що розміщені на офіційному урядовому сайті Канади за посиланням: https://www.cbsa-asfc.gc.ca/travеl-voyage/td-dv-eng.html#s2 вбачається, що така згода другого з батьків необхідна для в`їзду в Канаду. Так, згідно витримки з вказаних правил: «Подорожуючи з неповнолітньою особою, ви повинні: - мати при собі копії будь-яких юридичних документів про опіку, наприклад права опіки, якщо це можливо; - прибути на кордон на тому ж транспортному засобі, що й неповнолітній; - мати при собі лист-згоду, якщо ви розділяєте опіку над неповнолітньою особою, а другий батько чи законний опікун не подорожує з вами; ви не є батьком або законним опікуном неповнолітньої дитини; Лист-згода батьків або законних опікунів має містити: повне ім`я, адресу, номер телефону. Співробітники прикордонної служби завжди спостерігають за зниклими дітьми і можуть розпитати про неповнолітніх, які подорожують з вами. Щоб уникнути затримок, завірте свій лист-згоду нотаріально, щоб підтвердити його автентичність». Вказана інформація знаходиться у вільному загальному доступі в мережі інтернет. А отже, у неї є підстави для звернення до суду з позовом для захисту прав дитини. Процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] не скористався. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, зазначених у позові, та дала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, зазначила, що з відповідачем є спільна дитина [INFO] . Є віза у Канаду у позивачки, її чоловіка, і ще у двох неповнолітніх дітей. Мають статус багатодітної сім`ї, тому чоловік теж має право на виїзд. Вона звернулася до відповідача за дозволом на виїзд дитини, на що він відмовив. Сестра її нового чоловіка має громадянство Канади. В Канаді є свої правила, тому має бути дозвіл від іншого батька. Начебто відповідач ходив до нотаріуса, планував надати дозвіл, однак, висунув умову - відмовитися від аліментів на дитину. Також він хотів, щоб написала, що борг по заборгованості по аліментам погашений. Врешті відповідач відмовив. Дитина займається з репетитором в престижній гімназії. Відповідач не бачиться з дитиною. Прохає в рішенні суду дати дозвіл на тимчасовий виїзд на строк - до виповнення дитині 18 років, оскільки відсутнє бажання кожного року подавати позов. Зв`язку з батьком дитина не має, він не цікавиться, не приїжджав на випускний. Вона не перешкоджала батьку у спілкуванні. Вона планує виїхати з дитиною, але не може виїхати з дитиною на три роки. Якщо ситуація в Україні покращиться, то може повернутися. Хоче надати дитині максимально якісну освіту. Конкретний навчальний заклад ще не визначали. Вона має гарний рівень доходу, щоб забезпечити життя дитини. Вона теж залишиться у Канаді, оскільки її робота може бути дистанційною. Не планує працювати у Канаді. Вона прохала вписати у нотаріальний дозвіл і свекруху. На судове засідання 22.04.2024 позивачка подала заяву про розгляд справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 28.03.2024 позов визнав частково, не заперечував проти виїзду доньки за кордон на один рік, але заперечував проти виїзду доньки на три роки. Підкреслив, що не конкретизоване місце, куди виїде донька. Також категорично заперечує проти виїзду доньки за кордон з третіми особами. Позивачка створює перешкоди у спілкуванні з матір`ю. Він неодноразово приходив у Києві до доньки, але зі сторони позивачки були конфлікти та виклики поліції. Він судився щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною зі сторони матері. Спочатку спілкування з дитиною наладилося, а потім дитина перестала йти на контакт. В 2022 році на Пасху донька була в нього до приїзду тещі. Після цього спілкування нема. Було прохання зі сторони позивачки щодо дозволу на виїзд, однак вона не повідомила куди і на яких підставах. Потім не телефонував дитині, бо пообіцяв дати дозвіл на виїзд. Бажає відновити спілкування з дитиною. Тривалий виїзд дитини за кордон буде погіршувати спілкування з дитиною. Йому відомо лише те, що планується виїзд у Канаду, конкретне місце проживання дитини не відомо. Заборгованість з аліментів сплачував регулярно. Коли розпочалася війна виникла більша заборгованість, оскільки не працював. В судовому засіданні 22.04.2024 змінив позицію і заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гарбар М.Л. у судовому засіданні позов не визнала повністю, прохала відмовити в його задоволенні. Пояснила, що відповідач не хоче втрачати зв`язок. Шкодує, що нема такого тісного зв`язку з донькою. Не розуміє куди саме їде донька, з якою метою, де буде навчатися. За три роки втратиться зв`язок з донькою. Така відстань не буде на користь зв`язку з дитиною. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належно повідомлений, надіслав до суду лист від 22.01.2024 № 101/42-275 (а.с. 107), в якому повідомив, що Сімейним Кодексом України, зокрема ст. 19, не передбачено надавати суду письмовий висновок з приводу надання дозволу дитині на виїзд за кордон без згоди батька. Просить суд розглядати дану справу без участі представника служби та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Неповнолітня свідок [PERSON] , [INFO] , будучи допитаною відповідно до ст. 232 ЦПК України, в судовому засіданні пояснила, що проживає з мамою в Києві, навчається у гімназії № 143. У Канаді багато років проживає сестра чоловіка матері - [PERSON] . У [PERSON] троє дітей, вона спілкується з дітьми [PERSON] . Хотіла би поїхати жити у Канаду. [PERSON] приїжджала у Київ , була з дітьми з вересня по жовтень 2022 року. Вона подружилася з дітьми [PERSON] . В Канаді у [PERSON] будинок у Ванкувері . Не знає, як планується поїздка - з мамою чи з бабусею, тобто мамою вітчима. Скоріш за все поїде з бабусею, бо мама працює Знає бабусю добре, оскільки приїжджає кожен ранок до бабусі приїжджає. Бабуся працює бібліотекаркою, ій близько 60 років. Було б ідеально поїхати на один навчальний рік, але не проти залишитися на більш тривалий період. Ванкувер англомовний. Вона давно навчається англійській мові. Не боїться зміни кола спілкування, оскільки вже змінювала школи. Раніше з попою спілкувалася, останній рік - не дуже. Батько не дзвоне. Обіцяв дати дозвіл, потім дізналась, що не надав. У вересні 2023 батько приходив у школу, вона сказала йому, що дуже хоче у Канаду. Вона хоче у Канаді добре вивчити англійську мову, культуру. Одного року достатньо. В лютому - травні 2022 року вона була в Таращі у бабусі по маминій лінії. Не вважає, що будуть перешкоди у спілкуванні з батьком через виїзд. Не виключає, що був випадок, що батько дзвонив, а вона не хотіла з ним зустрічатися. Суд, заслухавши думку сторін, представника відповідача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом установлено, що сторони по справі мають спільну дочку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 13). На момент народження дочки, позивач мала прізвище « [PERSON] », яке в подальшому було змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу між нею та [PERSON] , зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві 06.08.2010 року, актовий запис № 944, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 16). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.10.2016 року по справі № 753/12767/16-ц вищевказаний шлюб розірвано (а.с. 17-18). 12.07.2019 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1146, змінивши прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 19). Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом з позивачкою. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2012 року у справі № 2-293/12, частково скасованим рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 08.11.2012 року в справі № 13098, зобов`язано позивачку не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні дочки [PERSON] , [INFO] , її батьку - [PERSON] , у визначений період та прийняття його участі у вихованні дитини (а.с. 20-26). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2012 року у справі № 2-670/12, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2012 року в справі № 22-ц/2690/8864/2012, стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третьої частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.11.2010 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 27-31). Постановою про відкриття виконавчого провадження старшого державного виконавця Красуцької Г.Ю. відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 19.07.2012 року ВП [NUMBER] відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-670/12 від 18.07.2012, виданого Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів (а.с. 32). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24.10.2023 № 25374/24.7-43/, здійсненого Таращанським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), станом на 01.10.2023 заборгованість відповідача на підставі виконавчого листа №2-670/12 від 18.07.2012, виданого Дарницьким районним судом м. Києва, становить 94739,50 грн (а.с. 33-35). Згідно довідки про прийняття і реєстрацію заяви від 28.09.2023 року № 339/109/1103/02-2023 подана позивачкою заява (повідомлення) про те, що [PERSON] ухиляється від сплати аліментів, прийнята 27.09.2023 року та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний № 12023116290000187. Розпочато досудове розслідування (а.с. 40). Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 30.08.2023 [PERSON] зареєстрована фізичною особою-підприємцем, вид економічної діяльності: 69.10 діяльність у сфері права (а.с. 57-59). Згідно довідки АТ «Райффайзен Банк», сформованої 13.12.2023 з використанням системи дистанційного обслуговування, [PERSON] отримала на рахунок [NUMBER] ( UAH ) за період з 01.09.2023 по 16.12.2023 сплату за юридичні послуги в сумі 1315500 грн (а.с. 60). З паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданого 23.08.2019 на ім`я позивачки, вбачається, що у ньому наявна відмітка (віза) до Канади з 05.06.2023 по 05.06.2026 (а.с. 11-12). З паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданого 16.11.2021 на ім`я [PERSON] , [INFO] , вбачається, що у ньому наявна відмітка (віза) до Канади з 05.06.2023 по 15.11.2025 (а.с. 14-15). 08.09.2023 року позивачка зверталася до відповідача із запитом про надання нотаріально засвідченого дозволу його дочці, [PERSON] , на подорож до Канади з метою відпочинку та навчання на 2023-2024 та 2024-2025 навчальні роки в період з 01.12.2023 по 07.08.2025, направивши на адресу відповідача цінний лист з вкладенням (а.с. 36-39). Однак, відповідач в позасудовому порядку не погодився на надання нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на виїзд дочки за кордон. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень (частина друга статті 154 СК України). Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктами 3, 4 вищевказаних Правил установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: -за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18), дійшов до висновку, що: «не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості». В постанові від 31.05.2023 року по справі № 297/1949/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що: «Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. Суди, на підставі належно оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька без визначення відповідного часового проміжку перебування дитини в іншій державі, строку та мети виїзду, не свідчить про одноразовий виїзд, що призведе до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог [PERSON] (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 235/139/16-ц (провадження № 61-36629св18)». Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Суд зауважує, що позивачкою в позовній заяві не вказано конкретної адреси місця перебування неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у м. Ванкувер Канада та не додано доказів на підтвердження даного факту. В судовому засіданні позивачка зазначила, що неповнолітня донька можливо виїжджатиме за межі України в супроводі матері її нинішнього чоловіка - [PERSON] , оскільки позивачка працює в Україні, проте доказів, зокрема, нотаріально посвідченої згоди на це, суду не надала. З огляду зазначене, позивачка не надала суду і доказів того, з ким саме проживатиме дитина за кордоном. Крім цього, в позовній заяві позивачкою вказано, що за кордоном дитині буде надана можливість повноцінно навчатися, отримувати освіту високого рівня, проте не зазначено навчального закладу, в якому вона навчатиметься та не надано доказів на підтвердження даної обставини. Також, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження повернення неповнолітньої доньки до України (наприклад, авіаквитків). Суд вважає, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має конкретне місце перебування, навчання дитини, з ким саме виїжджатиме та перебуватиме дитина за кордоном, а також повернення дитини до України. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Загалом, наведені позивачкою обставини свідчать не про одноразовий виїзд дитини, а про її виїзд за кордон на постійне проживання, що може призвести до порушення прав дитини, а також батьківських прав відповідача, оскільки вони тривалий час будуть позбавлені права на особисті зустрічі, на піклування батька про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також позивачка в позовній заяві зазначає, що незважаючи на те, що тимчасово, на період дії воєнного стану, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, відповідачем все одно порушуються права дитини, так як відповідно до правил перетинання кордону Канади така згода другого з батьків необхідна для в`їзду в Канаду. На підтвердження зазначеного, позивачкою надано складений іноземною мовою документ: «Travel and identification documents for entering Canada» та його переклад українською мовою, виконаний не встановленим чином. Суд вважає твердження позивачки про порушення відповідачем на цій підставі прав дитини безпідставним та не бере до уваги вищевказаний документ з огляду на таке. Приписами частини 1 статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова. Частинами 1-2 статті 95 ЦПК України унормовано, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. У відповідності до частини 1 статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Відповідно до пункту 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20.08.2019 № 814, в редакції наказу ДСА від 17.10.2023 № 485, діловодство в суді ведеться державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством України. У діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства. Отже, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Враховуючи відсутність засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою, суд позбавлений можливості встановити назву та зміст зазначеного документа. Суд звертає увагу, що Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року впроваджено правовий режим воєнного стану на території України. Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024 строк дії режиму воєнного стану продовжувався і триває донині. У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків. Відповідно до абзацу 13 пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. Тобто, фактично перешкоди для виїзду із неповнолітньою дитиною за кордон без рішення суду та нотаріально посвідченої згоди батька на даний час відсутні. Таким чином, враховуючи зазначені сторонами обставини справи, надані ними докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, оскільки не зазначення позивачкою конкретної адреси місця перебування дитини, навчального закладу, в якому вона навчатиметься, не надання доказів на підтвердження супроводу дитини при виїзді та проживанні за кордоном, повернення дитини на територію України, виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Щодо судових витрат Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Положенням частин першої та другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають, в задоволенні вимог про стягнення з відповідача сплаченого нею судового збору також слід відмовити. Витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами не понесено.

Outcome: dismissed