Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 10.08.2020 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 52000 (п`ятдесят дві тисячі) доларів США, які зобов`язався повернути до 10.08.2021, на підтвердження чого була складена розписка, підписана власноручно відповідачем. Як зазначив відповідач про наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань він ознайомлений. Однак у строк до 10.08.2021 відповідач грошові кошти не повернув, взяті на себе зобов`язання не виконав. Станом на час пред`явлення позову до суду відповідач на вимоги позивачки про повернення коштів не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. За таких обставин позивач просила стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 52000 долари США, а також 3 % річних 2820,82 доларів США та судовий збір. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. 16.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №93774), відповідно до якого відповідач [PERSON] заперечує щодо заявлених позовних вимог та стверджує, що вони не відповідають дійсності. Зауважив, що [PERSON] пропонувала йому придбати у неї будинок та земельну ділянку, на що відповідач відмовився, після чого позивачка запропонувала здійснити продаж будинку разом. Так, відповідач прибрав ділянку, витративши на прибирання майже 6000 доларів США, які позивач обіцяла повернути після реалізації будинку. Відповідач знайшов людину яка погодилася придбати вказаний будинок, однак за значно меншою ціною на що [PERSON] погодилася. Через певний проміжок часу [PERSON] попросила відповідача написати розписку, в якій вказати суму 54000 дол. США, з її слів вона мала показати її своїм дочкам, оскільки останні не схвалять її дії з продажу будинку за суму меншу ніж 54000 доларів США. Потім позивач мала повернути вказану розписку. До того ж відповідач зауважує, що у позовній заяві жодним чином не зазначено про обставини передачі коштів, в яких купюрах та якій валюті їх передавали, наявне лише посилання на розписку. Вказав, що [PERSON] зверталася до правоохоронних органів із відповідною заявою про злочин в якій скаржиться, що будинок у неї придбали не законно та чітко вказує про те, що відповідач писав їй розписку про те, що наче б то вона позичила йому кошти. Тобто [PERSON] саме підтверджує той факт, що кошти не передавалися. Надана суду позивачем розписка не є первинним документом, який складений в момент передачі коштів і не є документом, який підтверджує факт передачі коштів від позивача до відповідача. Документ був укладений фіктивно, бо дії описані в даному документі фактично не відбувались в момент складання цього документа, як і не відбувались в інший час. Відповідач вважає, що позивач, зловживаючи правом, щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу, вводить суд в оману, посилаючись на документ, який має іншу природу та іншу суть, не таку, як викладено в позовній заяві і позивачу то достеменно відомо. 27.11.2023 до суду надійшла відповідь на відзив (вх. №99133), подана адвокатом Лавренчуком А.С. в інтересах [PERSON] , відповідно до якої позовні вимоги просив задовольнити повністю. Вказуючи, що позивач доводить факт невиконаного зобов`язання перед нею відповідачем належним та допустимим доказом, оскільки наявність у неї оригіналу розписки, складеної в письмовій формі власноручно [PERSON] прямо вказує на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань із повернення грошових коштів. Водночас, відповідачем не доведено належними доказами повернення повної суми боргу або її частини позивачу, як і не надано оригіналу розписки, що свідчило б про виконання зобов`язання. Крім того, позичальник не надав жодних доказів на підтвердження ухилення кредитора (позивача) від прийняття належного виконання відповідного грошового зобов`язання (прострочення кредитора), а натомість свідомо намагається ухилитись від виконання зобов`язання. Посилаючись на позицію Верховного Суду викладену по справі №388/1354/17-ц (провадження №61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14. Заперечення відповідача на адресу суду не надходили. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Пунько І.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Також позивач [PERSON] у судовому засіданні вказала, що відповідачем було повернуто 1000 доларів США. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання в порядку, визначеному чинним законодавством. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зроблено висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Відтак факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця\~договір позики\~вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (стаття 1051 ЦК України). Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Позивач, обґрунтовуючи доводи позову, вказує, що загальна сума позики отримана відповідачем, на підтвердження чого ним власноручно написано розписку. Натомість відповідач не заперечує написання ним розписки, однак заперечує, що за договором відбулася фактична передача грошових коштів. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріалами справи встановлено, що 10 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач позичив у позивачки кошти в розмірі 52000,00 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 10.08.2021. Підписуючи долучену позивачем до матеріалів справи розписку [PERSON] підтвердив, що вказана розписка написаним ним власноруч, про наслідки взятих на себе зобов`язань ознайомлений. Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики, оскільки з урахуванням вищезазначених норм, а також правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №642/4200/17, даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів та дати їх отримання. Крім того, зі змісту самого тексту розписки, належить зазначити, що словесний оборот «позичив» вказує на те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів, є позикою, а сама розписка є доказом не лише факту укладення договору позики, а й передачі грошової суми позичальнику. Твердження відповідача щодо неотримання нимгрошових коштів, не заслуговуєна увагу, оскільки останній власноручним підписом засвідчив у розписці отримання коштів у розмірі 52000 доларів США. Відповідач не оспорював дійсність договору позики, розписки від 10 серпня 2020 року та не спростував презумпцію правомірності укладеного правочину. Підписавши боргову розписку, [PERSON] підтвердив факт отримання від позивача в борг грошових коштів у визначеному розмірі. Надаючи розписку про отримання грошових коштів відповідач повинен був усвідомлювати ризики та наслідки вчинення цієї дії. Отже позивачем\~підтверджено факт\~надання відповідачу\~в борг\~грошових коштів\~у розмірі 52000 доларів США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, водночас відповідач належним чином не виконав умови договору у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Згідно наданих у судовому засіданні пояснень позивачки [PERSON] , відповідачем було повернути лише 1000 доларів США від загальної суми боргу. Вказане також узгоджується із поясненнями [PERSON] , наданими нею Вінницькому РУП ГУНП у Вінницькій області при поданні 16.02.2023 повідомлення про злочин, а також заяви від 24.10.2022. Таким чином судом встановлено, що розмір неповернутої суми боргу за договором позики від 10.08.2020, з урахуванням сплати 1000 доларів США, становить 51000 доларів США. Будь-яких доказів повернення указаних у розписці коштів матеріали справи не містять. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором позики, яким йому було надано грошові кошти строком до 10.08.2021, чим прострочив виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За таких обставин, враховуючи не виконання грошового зобов`язання, розмір якого встановлено судом, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних. Щодо розміру 3% річних, які підлягають стягненню на користь позивача, суд зазначає наступне. При розрахунку суми заборгованості визначеної відповідно до ст. 625 ЦК України, слід враховувати, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто з урахуванням викладеного нарахування процентів, визначених ст. 625 ЦК України, можливе лише до 23 лютого 2022 року. Позивач, заявляючи вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, невірно визначив період прострочення з огляду на положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Враховуючи заявлені позивачем вимоги та прострочення виконання грошового зобов`язання, з відповідача підлягають стягненню грошові кошти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з період з 11.08.2021 по 23.02.2022, тому суд не в повній мірі погоджується з проведеними позивачем розрахунками. Наразі 3% річних слід розрахувати з урахуванням простроченої заборгованості встановленої судом в розмірі 51000 доларів США помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються із 11.08.2021, як визначено позивачем у позовній заяві, по день введення в Україні воєнного стану, тобто до 23.02.2022, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на кількість днів у році. Таким чином, сума 3% річних за період з 11.08.2021 по 23.02.2022 становить 695,84 доларів США(51000\~доларів США? 166 ? 3 :100 : 365). За викладених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач свої договірні зобов`язання не виконує належним чином, існує порушення виконання своїх зобов`язань, право позивача порушене, тому підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача основної суми у розмірі 51000,00 доларів США, 3% річних за період з 11.08.2021 по 23.02.2022 у сумі 695,84 доларів США, що у загальному розмірі становить 51695,84 доларів США, відтак позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Крім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 12655,13 грн судового збору (пропорційно задоволеним вимогам).

Outcome: partial