Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

У серпні 2023 року заявниця [PERSON] через свого представника - адвоката Мєдвєдєва С.С. звернулася до суду з вищевказаною заявою, у якій просила встановити факт смерті свого брата, а саме факт того, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Колядинець Липоводолинського району Сумської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , помер [INFO] у м. москва російської федерації. Заява обґрунтована тим, що заявниці стало відомо, що її рідний брат [PERSON] помер [INFO] в м. москва російської федерації. Сім`я померлого брата не повідомила їй про смерть останнього, у зв`язку з тим, що між ними склалися неприязні відносини. Дружина померлого брата відмовилася надіслати їй копію свідоцтва про його смерть. Факт смерті брата [PERSON] їй необхідно встановити з метою оформлення документів про смерть останнього та оформлення спадщини. 31.08.2023 суддею ухвалено відкрити провадження у справі та призначено її розгляд у порядку окремого провадження (а.с. 36). Представник заінтересованої особи Погребищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду від начальника відділу Людмили Лучук надійшов лист від 05.04.2024 за № 209-28.6-28, в якому вона просила розглядати справу без присутності представника заінтересованої особи та зазначила, що не заперечує проти вирішення даного питання на розсуд суду (а.с. 118). Представник заінтересованої особи Погребищенської міської ради в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. В судовому засіданні заявниця [PERSON] вважала за можливе розглядати справу за відсутності інших учасників та підтримала клопотання свого представника - адвоката Мєдвєдєва С.С. про допит його у якості свідка. Разом з тим, у судовому засіданні 04.10.2023 пояснила, що її брат проживав у м. москва, зв`язків з ним у неї не було. Вона від знайомих з м. Львів, а саме [PERSON] , дізналася про смерть брата. Після чого телефонувала до його синів, щоб дізнатися, чи це правдива інформація, але вони їй не відповіли. Документів, що посвідчують факт смерті брата у неї немає. До виїзду на територію рф її брат був громадянином України. До рф брат виїхав 21.12.2018 та жив у м. кашира. Зі слів брата він був пізніше зареєстрований в м. москва, проте точна адреса їй не відома. Також повідомила, що п`ять років тому брат їй зателефонував, що він доїхав у м. москва. Після того вона з ним більше не спілкувалися. Встановлення факту смерті брата їй необхідне для прийняття спадщини, так як в [ADDRESS] знаходиться будинок, в якому вона проживає і зареєстрована. Цей будинок належав її батькам. Мати померла в 2013 році, а батько раніше. 1/3 частина будинку належить брату, а 2/3 - їй. У її брата є дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] . Всі вони громадяни рф. Чи склав її брат заповіт їй невідомо. Підтвердила, що рішення суду про встановлення факту смерті її брата може впливати на права та інтереси його дружини та синів. Однак, вважала, що залучати їх до участі у справі немає необхідності. В судовому засіданні представник заявниці - адвокат Мєдвєдєв С.С. вважав за можливе розглядати справу за відсутності інших учасників, відкликав клопотання про допит свідка [PERSON] та заявив клопотання про допит його у якості свідка, яке судом було задоволено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у померлого брата зявниці є вдова [PERSON] , у якої із заявницею є спільна знайома [PERSON] . Заявниця повідомила йому, що телефонувала [PERSON] , яка їй сказала, що помер її брат [PERSON] . Він телефонував [PERSON] та під час розмови з нею остання повідомила йому те саме, що й заявниці, зокрема, вона повідомила, що їй телефонувала вдова померлого [PERSON] - [PERSON] та сказала, що [INFO] помер її чоловік. З [PERSON] він спілкувався 09 серпня 2023 року , тоді вона дала йому номер телефону дружини померлого брата заявниці, за яким він спілкувався з вдовою [PERSON] [INFO] . Дружина брата заявниці повідомила йому про смерть свого чоловіка та сказала, що він помер у лікарні. На його прохання надати йому копію свідоцтва про смерть чоловіка вона відмовилася. Заслухавши думку заявниці та її представника, з`ясувавши позицію інших учасників справи та дослідивши її матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Так, судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Колядинець Липоводолинського району Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.02.1995 (а.с. 19). Відповідно до копії довідки, виданої виконкомом Павлівської сільської ради від 05.03.2014 за вих. № 111, [PERSON] , 1945 року народження, дійсно з 1949 року по 1963 рік проживав в с. Павлівка Погребищенського району Вінницької області та склад сім`ї, в якій він проживав слідуючий: батько - [PERSON] , 1911 р.н., мати - [PERSON] , 1914 р.н., сестра - [PERSON] , 1943 р.н., сестра - [PERSON] , 1949 р.н. (а.с. 18). Згідно з копією рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 28.03.2013 у справі № 143/487/14-ц встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є рідною дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 20). Відповідно до копії довідки від 19.02.2004 № 114, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області від 19.02.2004 № 114, 26.04.1969 у відділі реєстрації актів цивільного стану Уманського міського управління юстиції Черкаської області зареєстровано шлюб громадян [PERSON] та [PERSON] , який в подальшому 07.05.1973 було розірвано. Після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 13). Згідно з копією паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] в розділі «місце проживання» зазначено, що він 08.06.1986 був прописаний за адресою [ADDRESS] (а.с. 14, 15). Відповідно до копії паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] в розділі «місце проживання» зазначено, що вона була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 16, 17). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.06.2013 [PERSON] померла [INFO] (а.с. 21). Відповідно до листа Погребищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.11.2023 № 499-28.6-28 в архіві відділу та за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян відсутній актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] . При цьому звертають увагу, що в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану України та у відомостях Державного реєстру актів цивільного стану громадян відсутні відомості щодо актових записів про смерть, що були зареєстровані компетентними органами іноземних держав. Також за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян наявний актовий запис про народження № 716 від 28.04.1976, складений Пролетарським районним у місті Донецьку відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Донецькій області, на [PERSON] , [INFO] , в якому батьком зазначений [PERSON] , [INFO] . Однак надіслати копію актового запису не представляється можливим, так як державна реєстрація народження проведена Пролетарським районним у місті Донецьку відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Донецькій області (а.с. 81). Згідно з листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.11.2023 року № 91-57724/18/23-Вих. за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», що функціонує відповідно до Положення про цю Базу даних, затвердженого наказом МВС України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованим у МЮ України 26.10.2022 за № 1319/38655, відповідно до витягу з наявною у Базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянин України [PERSON] , [INFO] , в період з 08.11.2017 по 20.11.2023 (станом на 08:05) 20.12.2017 перетинав пункт пропуску Конотоп на в`їзд ТЗ 55 москва-Хмельницький та 25.12.2017 перетинав пункт пропуску Конотоп на виїзд ТЗ 56 Хмельницький-москва (а.с. 83). Як вбачається з повідомлення Погребищенської державної нотаріальної контори від 01.12.2023 року № 706/01-16 відповідно Спадкового реєстру після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , станом на 01.12.2023 року спадкова справа не заводилась, будь-яка інформація щодо наявності чи відсутності спадкоємців відсутня (а.с. 85, 86). Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявниці для реалізації її спадкових прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У відповідності до частин 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті. При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження № 61-1370св22. Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , який помер [INFO] на території російської федерації в м. москва, заявниця зазначає, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся в момент проживання в країні, яка наразі є територією країни-агресора, а медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті - відсутній. Відповідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є: 1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; 2) відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських, міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); 3) виконавчі органи сільських, селищних і міських рад. Статтею 6 цього ж Закону передбачено, що відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з ч. 3 ст. 17 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Разом з тим, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Згідно п. 14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, зі змінами, у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться будь-яким органом державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника. Відповідно п. 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частин 4,7 глави 1 розділу ІІ вищевказаних Правил у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; державна реєстрація повинна проводитись в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; з проханням про державну реєстрацію звернулась недієздатна особа або особа, яка немає необхідних для цього повноважень. Документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державну реєстрацію актів цивільного стану громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, проводять дипломатичні представництва і консульські установи України. Згідно роз`яснень, викладених у п.1постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Ключове значення, яке має встановлення факту смерті або народження особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Відповідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» у редакції від 23.12.2022, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. На час дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, статтею 13 даної Конвенції було передбачено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.Крім того, документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних сторін доказовою силою офіційних документів. Отже, іноземні офіційні документи користуються доказовою силою офіційних документів на території України: за умови їх засвідчення штампом апостиль, якщо вони складені на території держав-учасниць Гаазької Конвенції; без будь-якого додаткового засвідчення, якщо вони складені на території держави, з якими Україна має відповідні дво- або багатосторонні договори; за умови наявності консульської легалізації, якщо вони складені на території держав, з якими Україна не має вищезазначених договорів. 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.12.2022 року №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22 січня 1993 року та Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28 березня 1997 року та вихід України з Конвенції від 22 січня 1993 року та Протоколу від 28 березня 1997 року. Так, дія Конвенції від 22 січня 1993 р. та Протоколу від 28 березня 1997 року зупинена з 27.12.2022 року. Дія цієї Конвенції (у т.ч. й ст. 13) зупиняється щодо будь-яких документів виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення. Проте, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05.10.1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 р. № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, що набула чинності з 22.12.2003 р. та залишається чинною у відносинах України з росією і білоруссю. Відповідно ст.ст. 2, 3 Конвенції від 05.10.1961 року кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого Конвенцією апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. На виконання вимог ст.ст. 3, 4, 6 Конвенції постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 року № 61 повноваження на проставлення апостиля на документах, виданих на території України, відповідно до Постанови «Про надання повноважень на проставлення апостиля, передбаченого Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 18 січня 2003 р. № 61, зі змінами від 27.05.2022 року, надано таким компетентним органам: Міністерству внутрішніх справ - на документах, що видаються Міністерством внутрішніх справ та його територіальними органами з надання сервісних послуг, крім документів, що стосуються сфери освіти і науки; Міністерству освіти і науки - на офіційних документах, виданих Міністерством освіти і науки, центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра освіти і науки, їх територіальними органами, закладами освіти, підприємствами, установами і організаціями, які надають послуги у сфері освіти і науки або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг; Міністерству юстиції - на документах, що видаються органами юстиції, судами, державними архівними установами, органами виконання покарань та пробації, а також на документах, що оформляються нотаріусами України; Державній міграційній службі - на документах, що видаються Державною міграційною службою, її територіальними органами та територіальними підрозділами, що стосуються сфери міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; Державній податковій службі - на документах, що видаються Державною податковою службою та її територіальними органами. Правила проставлення апостиля на офіційних документах, призначених для використання на території інших держав, затверджені спільним наказом Міністерства закордонних справ України, Міністерства освіти і науки України та Міністерства юстиції України від 5 грудня 2003 року № 237/803/151/5 і зареєстровані в Міністерстві юстиції України від 12 грудня 2003 року № 1151/8472. Відповідно до цих Правил (п.2) апостиль проставляється: на документах, які виходять від органів судової влади України; на документах, які виходять від органів прокуратури України, органів юстиції; на адміністративних документах; на документах про освіту та вчені звання; на документах, оформлених державними і приватними нотаріусами; на офіційних свідоцтвах, виконаних на документах, підписаних особами у їх приватній якості, таких як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційних і нотаріальних засвідченнях підписів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі №287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). У цьому контексті суд зауважує, що п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачає можливість встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Однак, звертаючись до суду з даною заявою, [PERSON] не надала належних, допустимих та достатніх доказів, що достовірно підтверджують факт смерті її брата [PERSON] у певний час, у певному місці та за певних обставин. Так, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №200/17947/16-ц викладено правовий висновок про те, що ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи. З огляду на викладене суд не бере до уваги письмові пояснення [PERSON] про те, що про смерть [PERSON] їй повідомила по телефону [PERSON] (а.с.22). За змістом приписів ч.2 ст.90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Ураховуючи положення ч.2 ст.90 ЦПК України, суд також вважає недопустимим доказом показання представника заявниці - адвоката Мєдвєдєва С.С., як свідка, про те, що про смерть [PERSON] йому повідомили по телефону [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні не були допитані як свідки, а факт смерті [PERSON] не підтверджується іншими допустимими доказами. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Колядинець Липоводолинського району Сумської області, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , який помер [INFO] на території російської федерації в м. москва, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed