Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

24 лютого 2017 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № №б/н від 15.01.2009 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконувала в результаті чого станом на 31.12.2016 р виникла заборгованість в загальній сумі 57 326,93 грн., яка складається з наступного: 7777,75грн - заборгованість за кредитом; 43871,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2709,58 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 2717,95 грн. - штраф (процентна складова), що стало підставою для звернення до суду. Просили суд стягнути із [PERSON] на користь позивача заборгованість в розмірі 57326,93 грн. за кредитним договором б/н від 15.01.2009 року та судові витрати по справі в розмірі 1600,00 грн. Ухвалою судді Краматорськогоміського суду Донецької області від 10 квітня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до попереднього судового засідання. Ухвалою суду від 25 квітня 2017 року цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 липня 2017 року позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Панютіно Лозівського району Харківської області, ІПН № [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, на рахунок № 29092829003111, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299): заборгованість за Кредитним договором № б/н від 15.01.2009 р., яка склалась станом на 31 грудня 2016 року у загальному розмірі 51649,40 грн. (п`ятдесят одна тисяча шістсот сорок дев`ять гривень, 40 коп.); у рахунок повернення судового збору в сумі 1 600 грн. (одна тисяча шістсот гривень, 00 коп.). Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2021 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 липня 2017 року у справі №234/2428/17 (провадження №2/234/1882/17) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням голови Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 липня 2023 року № 747/0/15-23 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Краматорського міського суду Донецької області» змінено з 07 серпня 2023 року територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Водночас згідно з цим рішенням Вищої ради правосуддя Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська належить продовжити розгляд справ, які надійшли до 06 серпня 2023 року включно на розгляд цього суду у порядку, визначеному частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 15 березня 2022 року № 8/0/9-22. Отже, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, що узгоджується з позицією Ради суддів України, викладеною у рішенні від 17.08.2023 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2023 року, головуючим суддею у розгляді вказаної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 04 грудня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 26.01.2024 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , документ сформований в системі «Електронний суд», надійшов відзив на позовну заяву. В якому вказав, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову банку повністю з огляду на наступне. Зазначив, що позивач не надав доказів виникнення договірних відносин із відповідачем, також не надано первинних документів видачі кредиту, оскільки розрахунок заборгованості таким не є. В заяві анкеті не зазначені ні сума видачі кредиту, ні строк видачі кредиту, ні відсоткова ставка, ні штрафні санкції (підвищена відсоткова ставка, штраф), який стягується з клієнта згідно з розрахунку. Крім того жодним наданим Банком документом не передбачено нарахування відсотків. Вказав, що як вбачається з розрахунку, збільшення суми кредиту (в тому числі і по тілу), здійснювалось за рахунок нарахування платежів, підставність яких не визначена наданими суду документами. Так суму заборгованості позивач збільшував саме за рахунок нарахування відсотків, які в даному випадку незаконні. За наданими банком документами, він не мав права на отримання відсотків, натомість банк спрямовував отримані від відповідача кошти на погашення заборгованості по відсоткам - незаконно нарахованим. Просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог позивача. В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, документ в електронному вигляді «Судова повістка про виклик до суду доставлена до електронного кабінету. Відповідно до поданої позовної заяви просили суд розглядати справу за відсутністю представника позивача та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволені позовних вимог з підстав наведених в відзиві на позовну заяву та застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 15 січня 2009 року було укладено кредитним договір № б/н. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018 року, найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк». Згідно з укладеним договором № б/н від 15 січня 2009 року [PERSON] звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, підписала Заяву про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердила, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна». КБ «Приватбанк» на підставі Договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом 250,00 грн., а відповідачу надано у користування кредитну картку. АТ КБ Приватбанк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Базова відсоткова ставка 2,5 в місяць на залишок заборгованості. Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору №б/н від 15.01.2009 року заборгованість станом на 31.12.2016 р склала сумі 57 326,93 грн., в тому числі: 7777,75 грн. - заборгованість за кредитом; 43871,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2709,58 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 2717,95 грн. - штраф (процентна складова) Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом. Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилається на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку. Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Умовами ознайомилася відповідач та погодилася з ними. Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умов та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. У даному випадку позивачем не надано суду жодного доказу щодо фактичного отримання відповідачем кредитних коштів за тілом кредиту у розмірі 8000,00 грн., чи збільшення кредитного ліміту з 250,00 грн. до вищевказаної суми, також позивачем не надано жодного доказу зміни умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] та відповідно не надано доказів щодо перевипуску картки після закінчення її строку. Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому суд вважає, що їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Щодо заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 15.01.2009 року, строк дії відповідає строку дії картки, однак позивачем не надано суду доказів, щодо строку дії картки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно дост.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано суду належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказів, що свідчать про отримання саме відповідачем кредитних коштів в сумі 8000 грн., не надано доказів видачі та перевидачі картки в подальшому, а тому суд доходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову в повному обсязі за недоведеністю та не застосовує строки позовної давності до позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed