Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Позивач подала\~до суду\~вище вказаний\~позов посилаючись\~на ті\~обставини,\~що має з відповідачем [PERSON] спільного сина [PERSON] , який 24.12.2023 року досяг повноліття, але продовжує навчання на 3-му курсі Одеського фахового коледжу транспортних технологій, на бюджетній основі. При цьому, позивач відзначає те, що вже повнолітній син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Також позивач зазначає, що вона не працює та не має можливості одноособово забезпечувати потреби сина, а останній в свою чергу потребує матеріальної допомоги. У зв`язку з чим позивач змушена пред`явити до відповідача відповідний позов шляхом подання позовної заяви, в якій просить стягнути з відповідача аліменти на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/4 частини його заробітної плати до досягнення останнім двадцяти трьох років. 01.03.2024 року ухвалою суду (а.с.13-14) відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду відзив на позов, а також право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Копію ухвали надіслано сторонам. У встановлений судом строк відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, зокрема відзив на позовну заяву та заперечення не подав. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2,\~4-5,\~13\~ст.\~128\~ЦПК України та Порядку надсилання повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.01.2023 року № 28, про що свідчить довідка про доставку повідомлення у додаток «Viber» від 29.03.2024 року (а.с.22), згідно заявки поданої нею до суду 05.12.2023 року (а.с.8). При цьому, позивач подала до суду заяву від 30.04.2024 року про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-5, 8 п.4 ст. 128 ЦПК України, що підтверджує рекомендоване поштове відправлення № 0600258089909 із судовою повісткою, яка надсилалась на адресу його зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно відповідної довідки наданої Слобідською селищною радою Подільського району Одеської області від 01.03.2024 року № 02-17/338 (а.с.12), отриманої судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України, та яке 20.04.2024 року повернуте поштою до суду неврученим із відміткою у довідці Ф.20 про відсутність адресата за вказаною адресою. Згідно до положень ч.1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3\~ст. 223 ЦПК України\~передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч.1\~ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Сторони у справі мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області 17.01.2006 року, актовий запис № 01 (а.с.3). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був припинений внаслідок його розірвання рішенням суду, що підтверджується копією рішення Кодимського районного суду Одеської області від 08.07.2011 року у справі № 2-426/11 (а.с.4), яке набрало законної сили 18.07.2011 року, згідно відомостей, які знаходяться у загальному доступі внаслідок їх оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень. З [INFO] [PERSON] , який 24.12.2023 року досяг повноліття, навчається на денному відділенні, за бюджетом, в Одеському фаховому коледжі транспортних технологій, строк навчання закінчується 30.06.2025 року, згідно копії довідки зазначеного навчального закладу від 20.11.2023 року № 145 (а.с.6). Водночас із цим, згідно копії довідки виданої селищним головою та зареєстрованої виконавчим комітетом Слобідської селищної ради Одеської області 29.11.2023 року за № 1519 (а.с.5), позивач [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за відповідною адресою на адміністративній території цієї територіальної громади, згідно трудової книжки з 01.08.2024 року їй було припинено виплату допомоги по безробіттю, на даний час не працевлаштована на території цієї селищної ради, а іншою інформацією про її працевлаштування виконком селищної ради не володіє. При цьому, позивачем [PERSON] надано суду копію відповіді ДПС України на запит Кодимського ВДВС у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.11.2023 року за № 182811474 (а.с.7) в межах виконавчого провадження № 20348008, згідно якої джерелом доходу відповідача [PERSON] за період ще 4 кварталу 2022 року є військова частина [NUMBER] , ознака доходу 185 (сума грошового забезпечення, грошових винaгород та інших виплат, oдержаних військовослужбовцями). При цьому, сама копія цієї довідки незавірена належним чином, у відповідності до положень ст. 95 ЦПК України, та виготовлена у такий спосіб, щоб в ній не було видно відомостей про суми нарахованого доходу і утриманого податку (перед її ксерокопіюванням відповідні графи були попередньо заретушувано коректором). Нормативно-правове застосування: Відповідно до ч.1- 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ч.1-2 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При цьому, пункт 3 ч.1 ст. 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Висновки суду По-перше, сам по собі факт лише одного продовження навчання повнолітнім сином не є підставою для стягнення аліментів на його утримання без врахування матеріального стану. Дійсне матеріальне становище позивача, відповідача та самого повнолітнього сина підлягає доказуванню у даній справі для визначення судом наявності потреби в утриманні та самої можливості його надання. Суд відзначає, що належними доказами про такі доходи є відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів. Статтею 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Положенням ч.2-3 ст. 83 ЦПК України встановлено процесуальний обов`язок позивача подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідача разом з поданням відзиву. Водночас, позивачем [PERSON] не надано суду жодних доказів про свої доходи, а також доходи повнолітнього сина [PERSON] та відповідача [PERSON] . В свою\~чергу позивач [PERSON] має можливість отримати такі відомості стосовно себе як за зверненням до органу Державної податкової служби України так і шляхом виконання електронного запиту в «Електронному кабінеті» Державної податкової служби України через офіційний веб-сайт за посиланням https://cabinet.tax.gov.ua/. При цьому, суд не вважає належним доказом згаданої обставини копію довідки виданої селищним головою та зареєстрованої виконавчим комітетом Слобідської селищної ради Одеської області 29.11.2023 року за № 1519 (а.с.5), оскільки в ній йдеться лише про один вид доходу заробітну плату, що не виключає існування в неї інших видів доходів (від оренди, банківських процентів тощо). Окрім того, суд вважає, що належні і достовірні відомості про непрацевлащтованість особи мають підтверджуватись за відомостями відповідного центру зайнятості населення та органу Пенсійного фонду України, а не довідкою органу місцевого самоврядування селищним головою, який зазначив у ній інформацію будучи обмеженим дослідженням лише одної трудової книжки, та із відзначенням застереження про відсутність в нього інформації за межами відповідної територіальної громади, що в свою чергу не виключає можливість того, що внесені до неї відомості записані зі слів самої особи, яка звернулась за її отриманням, та є неповними. Окрім того, копію самої своєї трудової книжки позивач [PERSON] суду не надала. В свою чергу суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач [PERSON] є непрацездатною, внаслідок чого нездатна працевлаштуватись та отримувати дохід принаймні у вигляді заробітної плати за рахунок якого мала б можливість брати участь у матеріальній допомозі своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання. Суд вважає,\~що наявність\~у батьків,\~зокрема матері,\~можливостінадавати\~матеріальну допомогу\~про яку\~йдеться у\~ч.1\~ст.\~199\~СК України\~передбачає не\~лише існуючи\~можливості,\~а й\~ті,\~які можуть\~у батьків\~з`явитися,\~за умов\~докладання ними\~активних зусиль\~для цього,\~якщо їх\~стан (працездатність,\~стан їхнього\~здоров`я,\~відсутністю на\~їх догляді\~дітей віком\~до трьох\~років,\~осіб з\~інвалідністю тощо)\~об`єктивно дозволяє\~здійснити це.\~ В протилежному\~випадку весь\~тягар утримання\~повнолітнього дочки,\~сина,\~які продовжують\~навчання,\~лягає виключно\~на працевлаштованого\~батька,\~в той\~час як\~непрацевлаштований з\~батьків не\~несе відповідного\~обтяження,\~хоча і\~не має\~перешкод для\~цього,\~що на\~думку суду\~є несправедливим\~підходом позивача [PERSON] до оцінки дійсного розподілу обов`язків між нею і відповідачем, оскільки це суперечить загальним принципам рівності обов`язків батьків щодо своїх дітей, зокрема щодо їх утримання, передбаченого ч.1 ст. 141 і ч.1 ст. 180 СК України. Позивач [PERSON] наводячи в своїй позовній заяві твердження про те, що «син потребує матеріальної допомоги», «заробітна плата (відповідача [PERSON] ) їй не відома», але водночас вважає, що у останнього «наявна можливість надавати допомогу їхньому сину». При цьому, позивач [PERSON] не надала суду жодних належних доказів на підтвердження обставин про доходи повнолітнього сина [PERSON] та відповідача [PERSON] , а за відсутності в неї таких, не просила суд витребувати їх в порядку ст. 84 ЦПК України, зокрема шляхом витребування відповідних відомостей від ДПС про доходи повнолітнього сина і відповідача. Згідно положень ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином суд вважає, що позивач [PERSON] не реалізувала свої процесуальні можливості на належне доведення обставин матеріального становища (доходів) сторін та їхнього повнолітнього сина, згідно положень ст. 182, 199 СК України, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог до відповідача. По-друге, згідно Витягу з реєстру територіальної громади № 2023/003742486 від 16.05.2023 року (а.с.2 на звороті) зареєстроване місце проживання позивача з 16.05.2023 року за адресою: [ADDRESS] . При цьому, згідно змісту копії довідки виданої селищним головою та зареєстрованої виконавчим комітетом Слобідської селищної ради Одеської області 29.11.2023 року за № 1519 (а.с.5) позивач [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за відповідною адресою на адміністративній території цієї територіальної громади. Однак, склад осіб з яким позивач [PERSON] зареєстрована та/або фактично проживає (за наявності таких) не зазначений, як і обставина про її одноособову реєстрацію та/або фактичне проживання. Таким чином позивачем [PERSON] до позовної заяви не надано доказів на підтвердження твердження про те, що повнолітній син [PERSON] проживає (та/або зареєстрований) з нею, яке зазначене нею в своїй позовній заяві на обґрунтування правових підстав подання нею позову про стягнення з відповідача саме на її користь аліментів на утримання повнолітнього сина, передбаченої ч.3 ст. 199 СК України. У зв`язку з чим суд вважає, що принаймні з 01.09.2021 року повнолітній [PERSON] у дійсності проживає не за адресою: [ADDRESS] , яке є місцем проживання його матері позивача [PERSON] , а в м. Одеса, тобто у населеному пункті, де розташований заклад освіти Одеський фаховий коледж транспортних технологій, в якому він навчається за денною формою навчання. Суд відзначає,\~що з\~огляду на\~відстань між\~смт Слобідка\~Подільського району\~і м.\~Одеса (близько\~250\~км)\~та зважаючи\~на денну\~форму навчання повнолітній [PERSON] з об`єктивних причин має проживати саме за місцезнаходженням навчального закладу для забезпечення участі в навчальному процесі. В свою чергу у своїх постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 583/664/17 та від 26 грудня 2018 року у справі № 172/1423/15-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду акцентував увагу саме на наявності у матері та повнолітньої дочки реєстрації місця проживання за однією адресою, що дає суду підстави вважати наявним у матері право, передбачене ч.3 ст. 199 СК України, на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Ураховуючи, що повнолітній [PERSON] під час навчального процесу проживає за місцем свого навчання, то суд вважає, що позивач [PERSON] не мала права пред`являти позов про стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь аліментів для утримання повнолітнього сина, оскільки у цьому випадку лише сам повнолітній син мав право пред`являти такий позов для захисту своїх прав. У зв`язку з чим суд вважає, що позов є безпідставним, а відтак задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed