Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить виділити йому в натурі 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:501:0016 в Дніпровському районі міста Києва. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником 1/3 вказаної земельної ділянки на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва про затвердження мирової угоди від 19.10.2021 року №752/14846/21. Власником інших 2/3 часток земельної ділянки є відповідачі. Зазначає, що не може розпочати будівництво власного будинку, немає можливості зв`язатися з Відповідачами і вирішити спір мирним шляхом. Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 19.10.2023 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач до суду не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не подавали. Будь-яких заяв або клопотань зі сторони відповідачів на адресу суду не надходило. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:501:0016, яка знаходиться в [ADDRESS] на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва про затвердження мирової угоди від 19.10.2021 року №752/14846/21. Право власності позивача зареєстровано в ДРРП згідно інформаційної довідки від 25.11.2021 року №286705736. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками цієї ж ділянки по 1/3 частини кожна на підставі державних актів на землю від 01.04.2011 року серії ЯЖ 015964 та ЯЖ 015962. Право власності відповідачів підтверджується витягом з державного земельного кадастру від 06.10.2021 року №НВ-8001411092021 та відомостями з ДРРП від 25.11.2021 року №286705736. Судом встановлено, що згідно висновку про технічний стан від 10.02.2022 року №ТО-359, виконаного експертом Пархоменко І.П. , довідки про показники від 19.12.2022 року, довідки про відсутність майна та довідки про знищення/знесення майна, вказаний житловий будинок на час розгляду справи знищений, земельна ділянка є вільною від забудови. Відповідно до висновку судового експерта Свістунова І.С. за результатами проведення судової земельної-технічної експертизи від 07.06.2023 року №1581/06-2023 було визначено технічну можливість виділу в натурі належної позивачу 1/3 частки земельної ділянки. Експертом запропоновано шість варіантів поділу земельної ділянки. Так, обґрунтовуючи визначення варіанту виділення в натурі позивач зазначає, що за варіантами №3 та №6 експерт відводить позивачу ділянку шириною 8 метрів, що, з урахуванням обов`язкових відступів від сусідніх ділянок згідно будівельних та пожежних норм, суттєво ускладнює будь-яке будівництво. Варіанти №1 та №4 також є незручними вже не тільки для позивача, а й для відповідачів та нераціонально розподіляють землю. За варіантами №5 і №2, позивачу пропонуються правильні квадрати, які дозволяють, з урахуванням існуючих будівельних норм, здійснювати будівництво. При цьому зазначені варіанти залишають відповідачам велику площу ділянки в глибині далі від дороги приблизно квадратної форми та містять проїзд до цієї дороги шириною 6,29 метрів, що є достатньо для заїзду автомобільного транспорту. Оскільки суд позбавлений можливості врахувати думку відповідачів, суд приходить до висновку про можливість виділу позивачу в натурі 1/3 частки земельної ділянки за варіантом №5 висновку експерта Свістунова Ігоря Сергійовича від 07.06.2023 року №1581/06-2023. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як передбачає частина перша статті 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 ЦК України). Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою статті 357 ЦК України закріплено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Згідно з частинами 1, 2 статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-1443цс16. Вказавши також, що виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. У постанові Верховного Суду від 19.05.2021 року №501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. За нормою статті 87 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право спільної часткової власності на земельну ділянки виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно з пунктами "г" та "е" частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. За змістом частини третьої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Окрім того відповідно до пункту 162 Постанови КМУ від 12.05.2023 року №488 «Деякі питання проведення технічної інвентаризації» розмір частки кожного співвласника в спільній частковій власності виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. У новоутворених самостійних об`єктах частки розраховуються для всіх співвласників. Відтак для збереження одиниці у праві власності на земельну ділянку після виділу в натурі Позивачу його частки, розмір часток Відповідачів має бути змінений і становити по 1/2 кожна. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги та вбачає визначені законом підстави для задоволення позову. Згідно положень ч. 1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 440 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved