Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

[PERSON] 15 серпня 2023 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що сторони з 07.08.2009 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2023. Від цього шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом від 03.05.2023 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання їх сина. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина залишилась проживати разом із матір`ю. Тому позивач просить, визначити місце проживання дитини разом із нею. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 серпня 2023 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Батмановій В.В. Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати від 06.11.2024 об`єднано в одне провадження разом з цією справою зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення порядку участі у вихованні дитини, в обґрунтування вказаного позову позивач посилався на те що, він в повному обсязі сплачує аліменти за рішенням суду. [PERSON] з наданим [PERSON] дозволом на два місяці виїхала з дитиною до Латвії проте повернулась до України з дитиною пізніше ніж два місяці, крім того протягом перебування у [PERSON] залишала дитину з третіми особами без дозволу батька. Згодом [PERSON] стало відомо, що його син змінив навчальний заклад з Навчально-виховного комплексу (школи) № 148 «Планета Щастя» на комунальний заклад освіти «Спеціалізована багатопрофільна школа №23» без згоди на це батька. Крім того, Лев припинив відвідування секції з боротьби також без згоди батька. У зв`язку з вказаним просив зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - [PERSON] . Визначити способи участі [PERSON] у вихованні сина - [PERSON] [INFO] , особисте спілкування наступним чином: особисті побачення 2 рази на тиждень у суботу та неділю без обмеження у часі, з правом перебування сина - [PERSON] за місцем фактичного проживання батька - [PERSON] , з правом залишитися у батька на ніч; Рівно половину всіх існуючих у [PERSON] канікул проводити з його батьком - [PERSON] ; необмежене спілкування з сином [PERSON] , особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; в день побачення батька з сином, батько має право забирати сина з дому школи або будь-якого іншого закладу, установи, місця перебування особисто. Зобов`язати [PERSON] повідомляти [PERSON] та узгоджувати з ним всі суттєві зміни у житті сина - [PERSON] , щодо зміни школи, гуртків, місця проживання, перебування, виїзду за кордон, захворювань, необхідності у лікуванні та ін. [PERSON] та її представник в судовому засіданні первинні позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили задовольнити позов та [PERSON] не заперечувала проти спілкування дитини з батьком за згодою дитини, разом із цим у судових дебатах просили відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки відсутні порушення прав [PERSON] у спілкуванні з дитиною та позов подано передчасно. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти первинного позову не заперечувала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі наполягала на його задоволенні з підстав викладених у позові. Представник третьої особи надала заяву про можливість розгляду справи без участі представника, а також надала висновки про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, та про доцільність визначення батьку порядку участі у вихованні дитини. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 07.08.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2023. Від цього шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2023 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи від дня подачі заяви з 02 травня 2023 року. В судовому засіданні в присутності психолога було опитано [PERSON] , який наголосив на тому, що хоче залишитись мешкати з матір`ю, заначив, що любить батька, проте на даний час виникли деякі складнощі у спілкуванні між ними. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства») Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (Постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17). Згідно висновку Адміністрації соборного району Дніпровської міської ради № 5/6-224 від 14.12.2023 встановлено за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, з урахуванням відсутніх заперечень батька з цього приводу та з урахуванням думки дитини суд дійшов висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Як передбачено статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Рекомендацією Rec (2006) 19 Комітету Ради Європи «Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками», прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов`язків. Особливу увагу слід приділяти сім`ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами. Розглядаючи вимоги зустрічної позовної заяви, суд дійшов до наступного висновку з таких підстав. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За приписами частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У постанові від 23 лютого 2022 року справа № 682/1456/20 провадження № 61-20311св21, Верховний суд зазначив, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Так, у постанові від 23 грудня 2021 року справа № 202/412/20 (провадження № 61-18600св20) Верховний Суд прийшов до висновку, що «у даних спірних правовідносинах сам факт звернення особи до органу опіки та піклування з приводу визначення порядку побачень з дитиною є свідченням наявності перешкод у реалізації ним батьківських прав щодо участі у вихованні і спілкуванні із сином, який проживає з матір`ю (відповідачем).» Згідно висновку Адміністрації соборного району Дніпровської міської ради № 5/6-38 від 22.03.202 встановлено за доцільне визначити [PERSON] [INFO] способи участі у вихованні сина - [PERSON] [INFO] та спілкуванні з ним наступним чином: -особисті побачення 2 рази на тиждень у суботу та неділю без обмеження у часі, з правом перебування сина - [PERSON] за місцем фактичного проживання батька - [PERSON] , з правом залишитися у батька на ніч - за бажанням дитини, -рівно половину всіх існуючих у [PERSON] канікул проводити з його батьком - [PERSON] - за бажанням дитини, -необмежене спілкування з сином [PERSON] , особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку - за бажанням дитини, -в день побачення батька з сином, батько має право забирати сина з дому/школи або будь-якого іншого закладу, установи, місця перебування особисто. Отже, приймаючи до уваги, що батько має безумовне право на спілкування з сином та прийняття участі у його вихованні, враховуючи висновок Адміністрації Соборного району ДМР, наданий на виконання статті 19 СК України, суд вважає можливим визначити наступний спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дитини, а саме: встановивши наступний порядок зустрічей: -особисті побачення два рази на тиждень у суботу та неділю без обмеження у часі двічі на місяць з правом перебування сина за місцем фактичного мешкання батька без присутності матері, з правом залишитись у батька на ніч; -половину існуючих канікул сина проводити з батьком; -необмежене спілкування батька з сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку; надавши батьку та матері право змінювати порядок та узгоджувати час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою, враховуючи добровільне волевиявлення дитини на таке спілкування. У разі хвороби дитини, якщо це припадає на день зустрічі, зустріч підлягає перенесенню на іншу погоджену з батьком дату, враховуючи інтереси сина, його стан здоров`я та потреби у повноцінному розвитку відповідно до віку дитини. Задовольняючи вимоги в цій частині суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні вимог про зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином, оскільки вказані вимоги є передчасними та такими, що заявлені позивачем на майбутнє, що унеможливлює прийняття рішення з цих вимог зараз, а також відмовити в задоволенні вимог про зобов`язання [PERSON] повідомляти [PERSON] та узгоджувати з ним всі суттєві зміни у житті сина, оскільки контроль за виконанням рішення у разі задоволення позовної вимоги у такий формі в рамках виконавчого провадження унеможливлює його здійснення у належній формі, або може бути взагалі не ефективним та таким що не може бути виконаний, крім того задоволення вимоги у такій формі може призвести до порушення особистих немайнових прав [PERSON] , оскільки право на спілкування осіб є безумовним, добровільним, що закріплено діючим законодавством, а отже повинно виходити з особистих бажань та стосунків між батьками та дітьми. Зважаючи на встановлені судом стосунки позивача із відповідачем, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з`ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного, та зазначає, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами. При цьому суд наголошує, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. Одночасно суд звертає увагу [PERSON] про недопущення у перешкоджанні у побаченнях [PERSON] з сином, що буде відповідати інтересам дитини. За таких підстав, оцінюючи зібрані та досліджені у справі докази, суд приходить до висновку, що первинна позовна заява, підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява підлягає частковому задоволенню. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги частково, суд звертає увагу сторін на те, що саме батьки несуть відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з батьком. З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: partial