Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» - адвокат Павленко С.В. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. Згідно заявлених позовних вимог представник позивача просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором № CL-165459 від 25 січня 2019 року у розмірі згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору №CL-165459 від 25 січня 2019 року 34 188,38 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 21 317,71 грн; заборгованості за відсотками - 12 870,67 грн. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 25 січня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-165459, відповідно до умов якого Банк видав позичальнику кредит у розмірі 40 000,00 грн до 24 січня 2022 року на поточні потреби позичальника, з процентною ставкою 69,99%. Представник позивача зазначає, що 25 січня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву № CL-165459 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] . У анкеті-заяві зазначено, що шляхом підписання цієї анкети-заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Представник позивача, посилаючись на те, що оскільки одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи па відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність, вважає за можливе застосувати до даного спору солідарну відповідальність до іншого з подружжя. В позовній заяві зазначається, що позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № CL-165459 від 25 січня 2019 року, станом на 02 грудня 2021 року заборгованість [PERSON] перед AT «Кредобанк» становить 34 188,38 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 21 317,71 грн; заборгованості за відсотками - 12 870,67 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копії вказаної ухвали суду з копіями позовної заяви та доданими до неї документами були направлені за зареєстрованим місцем проживання відповідачів, проте за матеріалами справи відсутні докази вручення відповідачам копії ухвали суду про відкриття провадження у справі від 17 січня 2022 року з копією позовної заяви та доданими документами, як і докази повернення до суду з поштового відділення без вручення надісланих на адреси відповідачів документів. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачі не скористались своїм правом та не направили до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, які на них ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] 25 січня 2019 року з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ «Кредобанк» шляхом заповнення Анкети-заяви № CL-165459 фізичної особи на отримання готівкового кредиту. (а.с.22) 25 січня 2019 року між [PERSON] та АТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір № CL-165459 (а.с.16-18), згідно із яким відповідачу було надано кредит у сумі 40 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 4532613 від 25 січня 2019 року (а.с.8) та випискою руху коштів по рахунку з 25 січня 2019 року по 02 грудня 2021 року (а.с.9-15). Відповідно до п. 1. кредитного договору позивач зобов`язався надати у власність відповідача грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язався використати кредит на цілі, вказані у цьому Договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 2.3. кредитного договору встановлено термін кредитування до 24 січня 2022 року, цілі кредитування визначені в п. 2.4. договору - на поточні потреби. Згідно п. 6.2. кредитного договору позичальник здійснює погашення заборгованості за цим Кредитним договором відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1 до Кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 36 щомісячних платежів по 2 705 грн щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, впродовж 36 місяців з дати укладення кредитного договору. Перший і останній платежі можуть відрізнятись за розміром суми щомісячного платежу. Щомісячні платежі з 25.01.2019 до 24.01.2022 погашаються в однаковому порядку. Згідно з п. 6.3.1. кредитного договору для здійснення належного погашення кредиту позичальник зобов`язаний щомісячно не пізніше дати погашення щомісячного платежу, встановленого Графіком платежів, забезпечити наявність на поточному рахунку для обслуговування кредиту суму коштів, що відповідає розміру щомісячного платежу, з урахуванням рекомендацій Банку, передбачених п. 2.9 кредитного договору. Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 69,99% річних. У відповідності до п. 4.2. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360), за ставкою, визначеною п. 4.1. Кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Кредитного договору. Згідно із п. 4.3. кредитного договору за надання послуг позичальник сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.10. кредитного договору. Реальна річна процента ставка визначена п. 4.5. кредитного договору та становить 97,39% річних. За умовами п. 6.1. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього. Згідно п. 10.4. кредитного договору шляхом підписання цього кредитного договору позичальник підтверджує, що він до видачі кредиту ознайомився з діючими Тарифами Банку та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк»; ознайомився із реальною річною процентною ставкою та орієнтованою загальною вартістю кредиту, а також іншою інформацією про споживчий кредит та інше. Банк вправі вимагати повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів у разі: прострочення сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменшу на один календарний місяць; порушення позичальником істотних умов Кредитного договору; невиконання позичальником зобов`язань передбачених кредитним договором (п.п. 3.3., 6.9. кредитного договору). 08 вересня 2021 року на адресу [PERSON] позивачем було направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості станом на 30.08.2021 р. у розмірі 21 317,71 грн - за тілом кредиту та 8 834,76 грн - за відсотками, яка відповідачем отримана не була та повернулась відправнику за закінченням терміну зберігання (а.с.23-28). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту № CL-165459 від 25 січня 2019 року станом на 02 грудня 2021 року, загальний розмір заборгованості становить 34 188,38 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 21 317,71 грн; заборгованості за відсотками - 12 870,67 грн. (а.с. 6-7) Станом на день розгляду справи відповідачами не надано суду доказів щодо погашення вказаної суми заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як убачається з матеріалів справи, позивачем були виконані умови кредитного договору № CL-165459 та 25 січня 2019 року відповідачу у безготівковій формі перераховано кредитні кошти у розмірі 40 000,00 грн. Відповідачем [PERSON] були порушені умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків, що підтверджується розрахунком заборгованості, у зв`язку з чим станом на 02 грудня 2021 року [PERSON] має заборгованість за кредитом у розмірі 34 188,38 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 21 317,71 грн; заборгованості за відсотками - 12 870,67 грн. Направлена позивачем досудова вимога про погашення заборгованості по кредиту залишились поза увагою [PERSON] та заборгованість за договором кредиту погашена не була. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача [PERSON] про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків, оскільки позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання. Тому позов у частині вимог до вказаного відповідача підлягає задоволенню. Звертаючись з даним позовом до суду, позивачем заявлені вимоги про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , які згідно доводів позовної заяви є подружжям. Вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] обґрунтовані тим, що в анкеті-заяві № CL-165459 [PERSON] зазначив інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] , а також, що шляхом підписання цієї анкети-заяви позичальник підтвердив своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Представник позивача, посилаючись на те, що оскільки одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи па відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність та вважає за можливе застосувати до даного спору солідарну відповідальність до іншого з подружжя. Відповідно до ст.65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі № 639/7335/15-ц розтлумачуючи ч.4 ст.65 СК України, зазначив, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Кожна сторона повинна довести ті обставина, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України) Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Як убачається з копії паспорту [PERSON] , 24 листопада 2007 року було зареєстровано шлюб з [PERSON] , [INFO] . (а.с.31) Судом установлено, що 25 січня 2019 року кредитні кошти за договором №CL-165459 в сумі 40 000,00 грн були перераховані на поточний рахунок [PERSON] . З умов укладеного кредитного договору, паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви вбачається, що кредит є споживчим, взятий на поточні потреби споживача - позичальника. Відповідач [PERSON] згоди на отримання кредитних коштів [PERSON] не надавала, поручителем не виступала. В матеріалах справи відсутні докази того, що кредитний договір №CL-165459 укладений [PERSON] в інтересах сім`ї і кошти, одержані позичальником за цим договором, використані в інтересах сім`ї. За таких обставин суд не вважає доведеними твердження позивача, що внаслідок укладення кредитного договору [PERSON] виникло зобов`язання в інтересах сім`ї. Саме по собі зазначення в анкеті-заяві про те, що позичальник просить вважати суму отриманого ним кредиту побутовим правочином і таким, що не потребує згоди другого подружжя, на що посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про наявність підстав для солідарного стягнення, не дає підстав вважати, що отримані [PERSON] кошти за цим договором були використані в інтересах сім`ї. Крім того, сам факт перебування відповідачів у шлюбі і зазначення в анкеті заяві позичальником, що метою отримання грошових коштів є будівництво / купівля нерухомості, не свідчить, що договір був укладений в інтересах сім`ї і кошти витрачені на будівництво або купівлю спільного майна. Виходячи з наведеного, суд не вбачає визначених законом підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] . З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача [PERSON] , суд доходить висновку про часткове задоволення позову Акціонерного Товариства «Кредобанк», а саме - стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором №CL-165459 від 25 січня 2019 року 34 188,38 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 21 317,71 грн; заборгованості за відсотками - 12 870,67 грн. В задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити з підстав недоведеності таких вимог. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2 270,00 грн (а.с.5), який підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Вирішуючи питання про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від ціни позову, а саме 3 418,838 грн, як про це заявлено в позовній заяві, суд доходить наступного. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України ). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України). У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару; Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі №922/1163/18, від 19 листопада 2019 року в справі №5023/5587/12, від 12 серпня 2020 року в справі №916/2598/19, від 27 серпня 2020 року в справі №873/2/20, від 07 вересня 2020 року в справі №910/4201/19 та від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19. На підтвердження витрат позивача на правничу допомогу до позовної заяви долучено: ордер (а.с.41); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката (а.с.44); перший та останній аркуши Договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, укладеного між АТ «Кредобанк» та АО «Бізнес і право» (а.с.42), на яких не містяться умови щодо розміру гонорару адвоката а також порядку та строків його сплати. При цьому умовами договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року узгоджені 9 додатків до нього, жоден із яких не долучений ані до позовної зави ані до окремо поданої заяви. Будь-яких інших доказів того, що позивач поніс або має понести витрати на правничу допомогу у зв`язку зі зверненням з даним позовом до суду, матеріали справи не містять. При цьому суд враховує, що договір про надання правової допомоги укладається між двома суб`єктами - адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) та його клієнтом, однак, у випадках встановлених Цивільним процесуальним кодексом, на його підставі можуть виникнути права та обов`язки у особи, яка не є стороною цього договору та на яку судом буде покладено обов`язок щодо їх відшкодування. Зважаючи на зазначене, Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в статтях 137, 141, встановлено повноваження суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмови у їх відшкодуванні, залишення без розгляду заяви про їх відшкодування тощо. Додатково суд звертає увагу, що особа, яка надає правничу допомогу у справі є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, склала кваліфікаційний іспит, підтвердивши теоретичні знання у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, високий рівень практичних навичок та умінь у застосуванні закону. Таким чином, укладаючи договір про надання правової допомоги, адвокат не тільки обізнаний про порядок, умови та особливості укладення договору про надання правової допомоги, правові наслідки пов`язані з його виконанням, а також розподілом витрат на професійну правничу допомогу між сторонами за результатами розгляду справи, а й повинен забезпечувати допомогу клієнту щодо отримання відшкодування витрат понесених ним у зв`язку з судовим розглядом справ (в тому числі щодо формування тексту договору, погодження розміру витрат (вартості робіт), підтвердження їх первинними документами тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте стороною позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів як на підтвердження наявності між позивачем АТ «Кредобанк» та АО «Бізнес і право» домовленості щодо розміру гонорару адвоката, порядку та строків його оплати, так і на підтвердження того, що позивачем понесені будь-які витрати на послуги адвоката, що є підставою для відмови у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial