Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), яким просить: зняти арешт з усього нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , що накладений постановою В-11/1019/29037260 від 02.08.2011 року, Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 11733387. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що вона є правонаступником після смерті її матері [PERSON] , [INFO] . У передбачений законом строк, вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Заботкої Т.Ю. з заявою про прийняття спадщини. Під час оформлення спадщини, було виявлено через Державний реєстр речових прав, що постановою В-11/1019/29037260 від 02.08.2011 року, Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, був накладений арешт на невизначене майно, все нерухоме майно боржника - [PERSON] . У зв`язку із чим, позивач на початку червня 2023 року, звернулася з письмовою заявою до Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) щодо надання інформації стосовно накладного арешту, а також про його зняття. Відповідно до відповіді від 27.11.2023 року, начальника Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вбачається, що при перевірці Автоматизованої системи виконавчого провадження згідно відомостей із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виявлено арешт на майно боржника, але надати більш детальну інформацію за виконавчим провадженням, в межах якого накладено арешт є неможливим, та рекомендовано звернутися до суду. Отже враховуючи вищезазначене, позивач позбавлена можливості зняти арешт в позасудовому порядку , що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження, надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивача - адвокат Артьомова Т.К. надала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги та просила розглянути справу у їх з позивачем відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, у зв`язку із великою навантаженістю. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача та його представника на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 6637. Як зазначає позивачка, при оформленні нею спадщини після смерті її матері, від нотаріуса та з Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вона отримала інформацію про наявність арешту накладеного постановою В-11/1019/29037260 від 02.08.2011 року, Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на невизначене майно, все нерухоме майно боржника - [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 359710394 від 22.12.2023, Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, В-11/1019/29037260 від 02.08.2011 року Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] , накладено арешт на об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, власник: [PERSON] . Відповідно до відповіді, наданої на запит [PERSON] листом вих.№142737 від 27.11.2023 року Суворовським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), вбачається, що при перевірці АСВП згідно із відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлено, арешт на майно боржника: невизначене майно, все нерухоме майно (обтяження № 11733387) накладений постановою В-11/1019/29037260 від 02.08.2011 року. Надати більш детальну інформацію за виконавчим провадженням, в межах якого накладено арешт не надається можливим, оскільки вказане провадження знищено. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно зі ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно п.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 року по справі № 905/386/18 та постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року по справі №6-26цс13, які враховуються судом, на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України. За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачем у справі за позовом про зняття арешту з майна є або боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Матеріалами справи підтверджується, що арешт на майно позивача [PERSON] накладений в рамках виконавчого провадження В-11/1019/29037260, яке було закінчене та знищено. Суд зазначає, що встановити особу стягувача, в інтересах якої накладено арешт, не представляється можливим. В свою чергу, арешт на майно позивача за закінченим виконавчим провадженням, існує протягом 13 років, що на думку суду порушує та обмежує право позивача [PERSON] на здійснення права власності, передбаченого ст.41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України. Під час оцінки законності вимог позивача, судом на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 (провадження № 11-38апп19) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 вересня 2020 року по справі № 537/1085/18. Також суд виходить із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Враховуючи: наявність накладеного арешту на нерухоме майно протягом 13 років; відсутність підстав для продовження обтяження на майно; неможливість скасування арешту в позасудовому порядку; знищення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт, за строком зберігання; те, що при закінченні виконавчого провадження, державним виконавцем не було вирішено питання щодо зняття вказаного арешту, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] , та необхідність скасування арешту, накладеного на нерухоме майно.

Outcome: approved