Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

16.11.2023 року позивач в особі свого представника за посадою засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором CCNG-631238627 від 05.09.2019 року, укладеним між відповідачкою та акціонерним товариством «Альфа-банк», на суму 41829,99 грн., з яких 35042,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 6787,95 грн. - заборгованість за пенею, штрафом, неустойкою, право вимоги за якою перейшло до позивача на підставі договору факторингу №4 від 20.12.2021 року. Також просив стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2684,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідачка, отримавши кошти у Ат «Альфа-банк», вимога за якою була згодом придбана позивачем, належним чином свої зобов`язання не виконувала, що є підставою для стягнення з неї отриманих кредитних коштів, що відповідає вимогам укладеного первинного кредитного договору та є відповідним способом захисту прав кредитора. Ухвалою судді від 11.12.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.20). Позивач про вказану ухвалу був проінформований засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.22), відповідачка вказану ухвалу отримала у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.23). Заяви, клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 04.09.2019 року відповідачка на підставі акцепту публічної пропозиції АТ «Альфа-банк» відповідно до оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної кратки та відкриття відновлювальної кредитної лінії надала свою згоду на отримання в АТ «Альфа-банк» кредиту розміром до 200000,00 грн. строком на 1 рік по програмі «Максимум» з фіксованою процентною ставкою 39,99% (а.с.5). До цього 03.09.2019 року відповідачка підписала у первинного кредитора паспорт споживчого кредиту строком дії до 03.10.2019 року (а.с.5, зворотній бік). 12.08.2022 року зборами акціонерів було затверджено зміни найменування АТ «Альфа-банк» в АТ «Сенс-банк», які 30.11.2022 року були внесені до єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Саме тому позивач надав суду виписку до рахунку за кредитною карткою відповідачки за період з 05.09.2019 року до 20.12.2021 року від імені саме АТ «Сенс банк». Різниця в наданні згоди відповідачки на умови договору 04.09.2019 року та початку дії кредиту 05.09.2019 року пов`язана з акцептуванням згоди відповідачки первинним кредитором. Слід зазначити, що окрім виписки по рахунку відповідачки в АТ «Сенс банк» № [NUMBER] , жодних інших даних на підтвердження наявної заборгованості позивач не надав. В той же час вказана виписка містить нарахування щодо відповідачки за період після закінчення договору між сторонами 05.09.2020 року, оскільки в паспорті кредиту у п.3 було зазначено строк дії договору 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації за умови дотримання відповідачкою офорти та умов договору. Жодних доказів пролонгації дії договору між сторонами суду надано не було. З виписки по рахунку встановити, що договір був продовжений між сторонами, неможливо, оскільки після 05.09.2020 року відповідачка жодних витрат по договору не здійснювала, а первинний кредитор лише нараховував проценти та не передбачені договором комісії та витрати зза розрахунково-касове обслуговування. При цьому за період з 01.10.2019 року до 04.09.2020 року витрати відповідачки були повністю компенсовані, оскільки відповідно до виписки з рахунку всього витрат відповідачки було 73255,54 грн., які були повністю компенсовані, а уся заборгованість утворилася поза межами кредитного договору між сторонами, оскільки даних про дії картки, наданої відповідачці суду надано не було, як і доказів пролонгації договору між первинним кредитором та відповідачкою, а тому після 05.09.2020 року прав первинного кредитора були забезпеченні виключно нормами ч.2 ст.625 ЦК України, тобто нараховувати проценти, комісії та витрати за розрахунково-касове обслуговування, як і будь-які інші платежі на свою користь первинний кредитор не мав права. Доказів зворотнього суду надано не було. Вказана позиція судді відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), з яких вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач, на його думку, набув право вимоги до відповідачки на підставі договору факторингу №4 від 20.12.2021 року, укладеним між ним та той час АТ «Альфа-банк» (а.с.6-10) з відповідним витягом договорів щодо боржників на підставі додатку №1-1 до вказаного договору щодо відповідачки за порядковим номером реєстру боржників №7121 (а.с.11). Відповідно до вказаного витягу позивач отримав від відповідача вимоги до відповідачки за 2154,29 грн. Право вимоги до позивача від первинного кредитора повинно було перейти після сплати ним 12878944,00 грн. як визначено в п.п.4.2 договору факторингу №4 від 20.12.2021 року, куди повинна була увійти і оплата за придбання вимоги щодо відповідачки. Доказів сплати вказаних коштів загалом або частково позовна заява та додатки до неї не містять, оплата коштів є єдиною підставою для набуття позивачем права вимоги до, у тому числі, відповідачки, оскільки в іншому разі договір факторингу між позивачем та первинним кредитором набуває статусу не чинного з відповідними правовими наслідками. Обов`язок подання вказаних доказів повністю покладається на позивача по справі при зверненні до суду. За відсутності вказаних доказів підстави для задоволення позову відсутні, оскільки не підтверджено як сам факт перерахування коштів відповідачці первинним позивачем, так і взагалі право вимоги позивача до відповідача за відповідним правочином. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати за результатами розгляду справи слід залишити за позивачем на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed