Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

15.09.2022 [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с. 1-2). Ухвалою судді від 26.09.2022 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 16). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 08.01.2010 уклала шлюб з [PERSON] . У шлюбі у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Дитина постійно проживає з позивачкою. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Костянтинівського міськрайонного суду області від 08.12.2016 по справі № 233/5202/16-ц. Відповідач періодично надавав кошти на утримання дитини, але у березні 2022 припинив надавати кошти на утримання дитини. На підставі викладеного, просила стягнути з громадянина [PERSON] [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дитини. Позивачка [PERSON] в судове засідання надала заяву, якою позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, справу просила слухати без її участі, згоди на ухвалення заочного рішення не надала (а.с. 111). Відповідач [PERSON] у судові засідання, які призначалися на 02.11.2023, 02.05.2023, 15.09.2023, 25.09.2023, 03.04.2024, 01.05.2024 не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином - у порядку вручення судових повісток та копії позову із додатками (з перекладом на англійську мову), передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965, на адресу Вищого регіонального суду Дюссельдорфа (а.с. 23 - 24, 26- 73). Окрім того, судом також було направлена судова повістка, скановані копії документів, засвідчені електронним підписом судді (з перекладом) та Прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів на офіційну електронну адресу Вищого регіонального суду Дюссельдорфа (poststelle@olg-duesseldorf.nrw.de) (а.с. 74 - 110). Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши зібрані по справі докази відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. З матеріалів справи встановлено, що з 08.01.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду області від 08.12.2016 по справі № 233/5202/16-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9). Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Дитина постійно проживає разом з позивачкою за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджується їх довідками внутрішньо переміщених осіб від 22.04.2022 (а.с. 6-7). Як вказує позивачка з березня 2022 відповідач коштів на утримання дитини не надає.Відповідач [PERSON] , [INFO] є громадянином Естонії, остання відома адреса його проживання: [ADDRESS] ). Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (ч. 1 ст. 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.11.2020р. у справі № 723/3193/19-ц, провадження № 61-11454св20. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. СК України не містить відповідних положень, які зумовлюють звільнення від обов`язку сплачувати аліменти факт проживання чи непроживання дитини із платником аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривні. Враховуючи вік сина сторін, мінімальний гарантований розмір аліментів на його утримання не може бути меншім ніж 1598,00 грн. (3196/50%). Відповідно до ч.1 ст. 70 закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до ч. 6 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Доказів того, що у відповідача на утриманні є інші діти чи утриманці суду не надано. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб становить: працездатних осіб - 3028 гривень. Прожитковий мінімум на дитину вікoм від 6 до 18 років - 3196 гривень становить: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. При прийнятті даного рішення судом враховано положення ч. 1 ст. 140 СК України, про те, що позивачка має такі ж обов`язки щодо утримання дитини, як і відповідач. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки та стягувати з [PERSON] аліменти на утримання його сина [PERSON] до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягуючи аліменти на користь матері дитини - [PERSON] , починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 05.09.2022. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі в межах платежу за один місяць. Віршуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що позивачка при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору, то на підставі ст. 2 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн., що є мінімальною ставкою судового збору на 2022 рік (на момент подачі позову). На підставі викладеного,

Outcome: approved