Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 13.07.2023 із указаним позовом та просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок із господарчими побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також прилеглу земельну ділянку площею 0,182 га, із кадастровим номером 1221882000:02:002:0001. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що сторони з 22.12.2012 перебувають у шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . До шлюбу позивач була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що отримана нею в порядку приватизації, а відповідач за адресою: [ADDRESS] , що отримана ним у спадок. У другій декаді жовтня 2017 року позивач, на прохання чоловіка, [PERSON] , з метою придбання в подальшому заміського будинку, продала належну їй квартиру і одразу, 30.10.2017, придбано будинок із земельною ділянкою, розташовані за адресою: [ADDRESS] , власником якого у договорі купівлі-продажу вказано відповідача [PERSON] . З грудня 2020 року по 2022 рік родина проживала в указаному будинку, після чого відповідач переїхав за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Окрім того, у період з жовтня 2018 року по вересень 2019 року відповідач утримувався під вартою у м. Дніпрі, і тільки після його звільнення родина випадково дізналася, що колишня дружина відповідача, на користь якої він сплачував аліменти на утримання дітей, звернулася до державного виконавця Покровського відділу ДВС м. Кривого Рогу, яким, у свою чергу, згідно з постановою від 19.10.2018, накладено арешт на все майно відповідача, зокрема, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та на будинок із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Вищевказані обставини, у своїй сукупності, призвели до погіршення стосунків між сторонами. Оскільки домоволодіння, право власності на яке оформлено на відповідача, придбано за особисті кошти позивача, що стало можливим лише за умови продажу належної їй квартири без будь-якої участі відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом з метою захисту своїх майнових прав. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27.07.2023 позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. На виконання ухвали суду від 27.07.2023 у частині витребування доказів, від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кучман І.І. 08.08.2023 надійшла завірена копія договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , та 12.09.2023 від Покровського відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копії матеріалів виконавчого провадження за виконавчим листом від 23.01.2012 № 2-2287/11/0408 (а.с.68-86, 102-111). Позивачем 26.07.2023 подано клопотання про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору державного виконавця Покровського відділу ДВС Філіну В.О. та [PERSON] . Через систему «Електронний суд» 11.09.2023 від представника [PERSON] , адвоката Пивовара В.В., надійшло клопотання про залучення [PERSON] до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача. Ухвалою суду від 03.10.2023 залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та [PERSON] . Ухвалою суду від 14.12.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов з підстав, зазначених у ньому. Відповідач правом на участь у судовому засіданні не скористався, надав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності (а.с.150-152). Відзиву не подано. Представник третьої особи [PERSON] , адвокат Єгоров В.С., проти задоволення позову заперечував та стверджував, що ініціювавши вказаний процес, сторони намагаються вивести майно, що належить відповідачу [PERSON] , та який є боржником у виконавчому провадженні № 51891956 із виконання виконавчого листа від 23.01.20212 № 2-2287/11/0408, з-під арешту, що накладено в рамках вказаного виконавчого провадження згідно з постановою від 19.10.2018, уникнувши відповідальності за несплату аліментів, оскільки [PERSON] має значну заборгованість зі сплати аліментів. Третя особа Покровський відділ ДВС участі представника в судовому засіданні не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, пояснень по суті спору, не надходило. З огляду на те, що судом вживалися заходи для забезпечення участі сторін та третіх осіб у судовому засіданні та реалізації останніми їх процесуальних прав під час розгляду вказаної справи, визначених ЦПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу, що не суперечить ст. 223 ЦПК України. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєстрували 22.12.2012 шлюб, від якого [INFO] народилася [PERSON] (а.с.12, 13). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.06.2016, за [PERSON] 10.06.2016 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі довідки ЖКХ «Жовтень-18» від 08.04.2016 № 21, розмір частки 1 (а.с.14-16, 17-18). Згідно з договором купівлі-продажу від 23.10.2017, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., зазначену квартиру [PERSON] відчужено [PERSON] .. Продаж квартири вчинено за 49994,00 грн (а.с.69-70). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.08.2016, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., [PERSON] набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., відповідачем [PERSON] придбано на праві приватної власності житловий будинок А-1, загальною площею 60,1 кв.м, житловою площею 30,4 кв.м, із господарчими побудовами: літньою кухнею Б, літньою кухнею В, вбиральнею Г, сараєм-лазнею Д, сараєм Ж, сараєм Е, літньою кухнею З, гаражем И, сараєм К, котельнею Л, огорожею №1-№4, водоколонкою І, замощенням ІІ, та земельну ділянку площею 0,1820 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221882000:02:002:0001, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Домоволодіння придбано за 48873,00 грн (а.с.20-23). У пункті 1.7 договору зазначено, що згода дружини покупця [PERSON] [PERSON] на укладення даного договору отримана в установленому законом порядку. Постановою державного виконавця Жовтневого відділу ДВС Криворізького МУЮ від 02.08.2016 відкрито виконавче провадження ВП 51891956 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2287/11/0408, виданого 23.01.2012 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання двох неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку платника аліментів (а.с.103, 104). У даному виконавчому провадженні 19.10.2018 державним виконавцем Покровського відділу ДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] , із метою належного виконання рішення суду (а.с.105). Таким чином, на все нерухоме майно [PERSON] , зокрема, земельну ділянку з кадастровий номер 1221882000:02:002:0001, площею 0,182 га та житловий будинок із господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови про арешт майна боржника 51891956 від 19.10.2018, Покровським відділом ДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області накладено арешт (а.с.34-38, 106-109). Старшим державним виконавцем Покровського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надано розрахунок зі сплати аліментів за виконавчим листом від 23.01.2012 № 2-2287/11/0408, згідно з яким, заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] , станом на 01.08.2023, складає 218610,60 грн (а.с.110-112). Як слідує з довідки Покровського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27.03.2024 № 21, розмір заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом від 23.01.2012 № 2-2287/11/0408 станом на 01.03.2024 складає 121161,60 грн. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, просить визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . При цьому, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу від 30.10.2017 (а.с.34). За ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таке ж правило містить і ст. 368 ЦК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплено в ст. 57 СК України. Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Презумпція права спільної сумісної власності подружжя, яке набуто ними у період шлюбу, може бути спростована в судовому порядку. При вирішенні такого спору необхідно з`ясувати час придбання майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна хоч у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, воно не може вважатися спільним сумісним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти воно придбане. Тому сам факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц, від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18. Окрім того, якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 28.08.2019 у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 07.12.2023 у справі № 442/3741/21. На спростування презумпції права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , як подружжя на спірне домоволодіння та земельну ділянку, придбані в період їх шлюбу, представником позивача надано суду договір купівлі-продажу від 23.10.2017, згідно з яким [PERSON] відчужила належну їй на праві особистої приватної власності (п. 1.8 Договору) квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 2.1 Договору, продаж квартири сторонами вчинено за 49994,00 грн, які повністю отримані продавцем [PERSON] від покупця [PERSON] (а.с.69-70). Отже, вказана квартира набута [PERSON] у порядку приватизації майна, а тому, вона, у розумінні ст. 57 ЦК України, належала їй на праві особистої приватної власності, що сторонами не заперечувалося. Фактично через 7 днів після відчуження власної квартири [PERSON] , а саме, 30.10.2017, між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі продажу житлового будинку з господарчими побудовами, а також земельної ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 2.1. Договору, продаж житлового будинку та земельної ділянки вчинено за 48873,00 грн (а.с.20-21). Таким чином, виручена в результаті продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , сума коштів у розмірі 49994,00 грн, була достатньою для придбання житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] за 48873,00 грн. Відповідач [PERSON] вказані обставини визнав. Третьою особою, [PERSON] та її представником, належність, допустимість та достовірність цих документів, як доказів, перед судом не спростовано. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України). Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вищевказана сукупність доказів підтверджує той факт, що житловий будинок та земельна ділянка в [ADDRESS] , придбані позивачем [PERSON] у період перебування її в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , однак позивач спростувала презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне нерухоме майно та довела суду, що вказане майно придбане за її власні кошти, які вона отримала від продажу власної квартири. Відповідачем не заперечується той факт, що вказана квартира є особистою приватною власністю позивача. Доводи представника третьою особи, [PERSON] , адвоката Єгорова Є.С. про те, що ініціювання вказаного процесу є спробою [PERSON] уникнути відповідальності за аліментними зобов`язаннями, суд до уваги не бере, оскільки, як встановлено в судовому засіданні та не спростовано представником третьої особи [PERSON] , у володінні [PERSON] перебуває також і інше майно на яке, у разі необхідності, може бути звернуто стягнення для забезпечення виконання винавчого листа від 23.01.2012 № 2-2287/11/0408. Окрім того, долученими до матеріалів справи копіями платіжних доручень, а також довідкою державного виконавця від 27.03.2024 підтверджується той факт, що [PERSON] вживаються заходи для погашення заборгованості зі сплати аліментів, та порівняно з даними розрахунку державного виконавця станом на 01.08.2023, де розмір заборгованості складав 218610,60 грн, станом на 01.03.2024 розмір заборгованості склав 121161,60 грн, тобто, фактично за 7 місяців зменшився майже в половину, а саме, на 97449, 00 грн. Отже, суд приходить до висновку, що в змагальному процесі, виходячи зі змісту стандарту більшої переконливості, позивачем доведено перед судом, що житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] , придбані за її власні кошти, а відтак, є її особистою правною власністю, з огляду на що, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved