Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , остання відома адреса реєстрації: [ADDRESS] , засіб зв`язку: тел. [NUMBER] ,батьківських прав стосовно малолітньої дитини доньки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що влітку 2018 року, позивач познайомилася з [PERSON] , [INFO] . Починаючи з вересня 2018 року, позивач по справі [PERSON] , стала систематично зустрічатися із [PERSON] , їх зустрічі відбувалися у нього вдома, в будинку [ADDRESS] . В квітні 2019 року позивач завагітніла від [PERSON] і [INFO] народила доньку - [PERSON] . 27 січня 2020 року вони зареєстрували народження доньки у Виконавчому комітеті Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис від №02 від 27 січня 2020 року , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 27 січня 2020 року. В актовому записі про народження батьком дитини записаний її біологічний батько - [PERSON] , [INFO] , а матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, сімейні стосунки були припинені з червня 2020 року. Дитина після розриву відносин між батьками, починаючи з червня 2020 року і по теперішній час, проживає разом з позивачем. З часу припинення сімейних стосунків між позивачем та відповідачем були припинені й всі особисті відносини, в тому числі й з питань виховання дитини. Всі питання по вихованню доньки, її утриманню, вихованню та навчанню позивач вирішує сама, без участі відповідача, в цьому мені більше допомагають її батьки. Відповідач, починаючи з червня 2020 року і по теперішній час, не підтримує ніяких відносин ні позивачем, ні з донькою, успіхами, процесом її дорослішання, зовсім не приділяє дитині належної уваги, не піклується про неї, не цікавиться її станом здоров`ям та не займається навчанням та вихованням дитини, навіть їй не телефонує. Відповідач не виконує свого обов`язку по утриманню дитини, аліментів на доньку не сплачує, станом на листопад 2023 року має заборгованість по аліментах. Батько [PERSON] , із сім`єю не проживає. Відповідач покинув родину ще влітку 2020 року і не приймає участі в утриманні та вихованні доньки [PERSON] . Протягом всього терміну з червня 2020 року, жодного разу не поцікавився процесом дорослішання дитини її успіхами. Крім того, саме позивачка постійно піклується про лікування дитини, забезпечує її самостійно та за допомогою лікарів і медичних працівників необхідний догляд, піклування, амбулаторні заходи лікування вдома в разі потреби. Дитина вчасно відвідує сімейного лікаря у супроводі позивачки, всі щеплення виконуються. В разі занедужання дитини, саме позивачка виконує всі рекомендації сімейного лікаря. Батько малолітньої дитини не цікавиться станом здоров`я та самопочуттям дитини - доньки [PERSON] . [PERSON] , мати дитини, є здоровою працездатною жінкою, алкогольними напоями не зловживаю, є психічно здоровою, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася, судимості не має. Таким чином, відповідач повністю само відсторонився від виконання своїх обов`язків щодо виховання та розвитку неповнолітніх дитини : доньки - [PERSON] , які передбачені ст. 150 Сімейного Кодексу України, в силу чого є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо дитини: [PERSON] , [INFO] . Також позивач вважає, що подальше батьківство відповідача порушує немайнові та майнові права дитини, створює перепони та незручності у вирішенні життєвих питань, що стосуються дитини. Позивач, [PERSON] надала суду заяву, вказавши, що підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити, розгляд справи просить провести у його відсутність. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з?явився, надала заяву з проханням розгляд справи провести без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Третьою особою надано до суду клопотання про здійснення подальшого судового розгляду без участі представника служби у справах дітей на підставі наданого висновку. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Так, [INFO] народилася [PERSON] , про що у Виконавчому комітеті Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, зроблено відповідний актовий запис від №02 від 27 січня 2020 року , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 27 січня 2020 року. В актовому записі про народження батьком дитини записаний- [PERSON] , [INFO] , а матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Як вказала позивач, спільне життя з відповідачем не склалось, сімейні стосунки були припинені з червня 2020 року. Дитина після розриву відносин між батьками, починаючи з червня 2020 року і по теперішній час, проживає разом з позивачем. З часу припинення сімейних стосунків між позивачем та відповідачем були припинені й всі особисті відносини, в тому числі й з питань виховання дитини. Всі питання по вихованню доньки, її утриманню, вихованню та навчанню позивач вирішує сама, без участі відповідача. Відповідач, починаючи з червня 2020 року і по теперішній час, не підтримує ніяких відносин ні позивачем, ні з донькою, успіхами, процесом її дорослішання, зовсім не приділяє дитині належної уваги, не піклується про неї, не цікавиться її станом здоров`ям та не займається навчанням та вихованням дитини, навіть їй не телефонує. 20 березня 2023 року Котелевським районним судом Полтавської області було винесено рішення по цивільній справі №535/3240/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Вказаним рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 20 березня 2023 року стягнуто з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно й до досягнення дитиною повноліття починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду- з 28.12.2022р. Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20.03.2023 року набрало законної сили. Відповідач не виконує свого обов`язку по утриманню дитини, аліментів на доньку не сплачує, станом на листопад 2023 року має заборгованість по аліментах. Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 (справа №490/10338/15-ц) вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача, позивачка посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не приймає участі у житті дитини, не піклується про її здоров`я та розвиток, про її фізичний та духовний стан. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування. [PERSON] , який є батьком [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню, навчанню, матеріальному забезпеченню. За нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Котелевської селищної ради «щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] »,

Outcome: approved