Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

05.04.2024 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розподіл належного на праві спільної сумісної власності майна. Позов мотивовано тим, що позивач та відповідач проживали в законному шлюбі, який зареєстрували 20 червня 2016 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10.11.2023 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , яка проживає біля позивача. Сторони разом проживали та вели спільне господарство в будинку за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання позивачем та відповідачем було набуто майно, що в розумінні норм СК України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з тим, що усе майно реєструвалося на відповідача, у позивача відсутні оригінали документів на право власності, а відповідач в свою чергу, відмовляється від надання таких документів. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, зокрема, житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , площею 54.8 кв.м. та вартістю 80000 грн., що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці, площею 0,15 га вартістю 165109,81 грн. та кадастровим номером 3521155300:50:021:0005. Зазначене майно сторони придбали згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом. Майно придбане за спільні кошти. З зазначеного майна позивач має право на половину майна на суму 122554,90 грн. З врахуванням викладеного просить суд поділити житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , вартістю 80000 грн., що розташований на прилеглій до нього земельній ділянці з обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15 га та кадастровим номером 3521155300:50:021:0005 вартістю 160000 грн., що належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності: на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , площею 54.8 кв.м., вартістю 80000 грн. та на 1/2 частку земельної ділянки розміром 0,15 га для обслуговування житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , площею 54.8 кв.м. та кадастровим номером 3521155300:50:021:0005, вартістю 165109,81 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 09.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених у ньому та просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав. В судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, так як не має коштів, щоб сплатити частку спірного майна. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень позивача та відповідача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20 червня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Заваллівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області, актовий запис №7 (а. с. 8). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10.11.2023 року, справа №385/1729/23, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-12). Згідно копії Договору купівлі продажу від 18.03.2019 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Линюк Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №333, [PERSON] набув у власність (купив) цілу земельну ділянку з кадастровим номером 3521155300:50:021:0005, площею 0,1500 га, місце розташування якої [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] (а.с. 20-22). Згідно копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159977262 та №159979424 від 18.03.2019 року [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 3521155300:50:021:0005, площею 0,15 га. Підстави виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 333, виданий 18.03.2019, видавник: приватний нотаріус Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А. (а.с. 23-24). Норми права та мотиви їх застосування судом. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову. В судовому засіданні встановлено, що 20 червня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Заваллівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області, актовий запис №7. Згідно копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159977262 та №159979424 від 18.03.2019 року, подружжя під час шлюбу придбало на підставі договору купівлі-продажу цілу земельну ділянку з кадастровим номером 3521155300:50:021:0005, площею 0,1500 га, місце розташування якої [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , які зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Сторони в судовому засіданні не заперечили факту придбання вказаних житлового будинку та земельної ділянки під час шлюбу, як і не заперечили їх правового статусу -спільна сумісна власність подружжя. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10.11.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 3521155300:50:021:0005, площею 0,15 га, є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з наведеного, зважаючи на зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл належного на праві спільної сумісної власності майна та визнання за [PERSON] права власності: на частину житлового будинку [ADDRESS] та на частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1500 га, кадастровий номер 3521155300:50:021:0005, за адресою: [ADDRESS] . Щодо судових витрат. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 1225 грн. 55 коп., оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Outcome: approved