Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

У жовтні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу, у якій позивач просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг у сумі 1 635 807 гривень 63 копійки у відповідності до боргової розписки від 05.12.2018, з яких, в тому числі основний борг: - 1 462 744 гривень; сума інфляційних втрат за час несвоєчасного виконання грошового зобов`язання з 07.09.2022 по 09.10.2023 - 125 213,87 гривні; 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 07.09.2022 по 09.10.2023 - 47 849,76 гривень та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 грудня 2018 року [PERSON] (надалі - відповідач) звернувся до позивача з проханням надати в борг грошові кошти у сумі 40 000 доларів США, що за курсом НБУ становило 1 462 744 гривні. Зазначені кошти відповідач зобов`язався повернути до 05 червня 2019 року. Оскільки в той час у мене були власні заощадження, я погодився на такі умови. Факт передачі грошових коштів відповідачу було підтверджено борговою розпискою від 05.12.2018 року, яка була складена, виготовлена та підписана відповідачем в офісі [ADDRESS] . У позовній заяві зазначено, що у визначену борговою розпискою дату відповідач грошові кошти не повернув і 21 січня 2020 року звернувся до позивача з проханням продовжити термін дії боргової розписки. Неможливість повернути борг позивач мотивував складною фінансовою ситуацією в Україні. Позивач, погодився на продовження дії боргових відносин, а фактично - договору позики, тому позивач у борговій розписці власноручно зафіксував продовження її дії до 01 липня 2020 року, де поставив свій підпис. В подальшому, позивач повторно, у визначений строк грошові кошти не повернув та неодноразово посилався на впровадження на території України обмежень, пов`язаних з запобіганням поширенню коронавірусу COVID-19. З цієї причин після неодноразових перемовин, 07 вересня 2021 року відповідач прохав продовжити дію боргової розписки ще на один рік, тобто до 07 вересня 2022 року, на що позивач погодився. Позивач зазначає, що станом на час подання позову, відповідач, він же позичальник, позичені гроші не повернув, тому відповідач станом на 09.10.2023 заборгував позивачу грошові кошти в загальній сумі 1 635 807,63 гривень 63 копійки, в тому числі основний борг - 1 462 744 гривень; сума інфляційних втрат за час несвоєчасного виконання грошового зобов`язання з 07.09.2022 по 09.10.2023 - 125 213,87 гривні; 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 07.09.2022 по 09.10.2023 - 47 849,76 гривень. У зв`язку із зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження зазначеній цивільній справі за позовом. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2023 закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідачем відзиву на позов надано не було, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 05 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у борг грошову сусму в еквіваленті 40 000,00 умовних одиниць (доларів США), строком до 05.06.2019, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] від 05 грудня 2018 року, оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні 22.04.2024 (а.с. 8). Як вбачається з розписки від 05 грудня 2018 року відповідач [PERSON] у борговій розписці власноручно зафіксував продовження її дії до 01 липня 2020 року, де поставив свій підпис, зазначено, що термін повернення суми в розмірі 40 000,00 умовних одиниць (долар США) продовжено до 01.07.2020 (а.с. 8). Також, судом встановлено, що 07 вересня 2021 року відповідач [PERSON] своїм підписом підтвердив продовження дію боргової розписки (договору позики) до 07 вересня 2022 року, на що позивач погодився (а.с. 8). Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі еквівалентній 40 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 05.12.2018, згідно з якою [PERSON] надав вказану розписку [PERSON] , про те, що позичальник отримав в розмірі еквівалентну 40 000,00 доларів США готівковим способом, а [PERSON] зобов`язується повернути борг у повному обсязі у сумі еквівалентній 40 000,00 доларів США у строк із урахування продовження дії до 07.09.2022, доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимога про стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі еквівалентному 40 000,00 доларів США (в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ (36,5686) становить 1 462 744,00 грн. є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача сума інфляційних втрат за час несвоєчасного виконання грошового зобов`язання з 07.09.2022 по 09.10.2023 - 125 213,87 гривні; 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 07.09.2022 по 09.10.2023 - 47 849,76 гривень, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому Указами Президента України вказаний строк неодноразово продовжувався. Зміст Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та від 06 листопада 2023 року № 734/2023 свідчить, що на території України оголошено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який продовжено з 16 листопада 2023 року на 90 днів. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, так як протягом періоду їх нарахування діє воєнний стан. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 11329,16 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial