Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-01 00:00:00

19 червня 2023 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову позивач зазначає, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано автомобіль марки ВАЗ 21124. 17 червня 2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Відповідач на початку січня 2020 року забрав свої речі та добровільно виїхав з квартири, забравши транспортний засіб. Наразі їй невідомо де знаходиться вказаний автомобіль, проте домовленості між нею та відповідачем щодо поділу такого транспортного засобу не було. Враховуючи вказане, з огляду на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/10382/23 між суддями від 20 червня 2023 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 22 червня 2023 року. Ухвалою суду від 27 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху. 18 серпня 2023 року на виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про усунення недоліків та нову редакцію позовної заяви, в якій просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ринкової вартості частини автомобіля в розмірі 47539,18 грн. 22 серпня 2023 року судом отримано з Єдиного державного демографічного реєстру інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 жовтня 2023 року на 14:30 год. 05 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 16 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначила, що доводи, викладені представником відповідача є необґрунтованими, суперечливими та такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Підготовче засідання призначене на 19 жовтня 2023 року було відкладено на 30 листопада 2023 року за клопотанням представника відповідача. 26 жовтня 2024 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Підготовче засідання призначене на 30 листопада 2023 року було відкладено на 11 січня 2024 року на 15:30 год. 03 січня 2024 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить суд стягнути з відповідача в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ 21124 у розмірі 55 460,00 грн, судовий збір, а також понесені витрати на проведення оцінки середньої ринкової вартості автомобіля у розмірі 2200,00 грн. та витрати, понесені позивачем на правову допомогу. Крім того, представником позивача було долучено до заяви звіт про оцінку середньої ринкової вартості автомобіля ВАЗ21124 д.н.з. [NUMBER] . 11 січня 2024 року до суду надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. У підготовчому засіданні 11 січня 2024 року було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідка оцінювача [PERSON] та оголошено перерву до 20 лютого 2024 року для надання можливості врегулювання сторонам спору мирним шляхом. 20 лютого 2024 року у підготовчому засіданні представнику відповідача було поновлено строк на подання доказів у справі та прийнято докази, долучені до письмового клопотання, а також оголошено перерву до 28 березня 2024 року за клопотанням представника відповідача. 27 березня 2024 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи звіту про незалежну оцінку КТЗ та інших доказів у справі. У підготовче засідання призначене на 28 березня 2024 року з`явилися представник позивача - адвокат Шмагаревська Г.О. та представник відповідача - адвокат Осадча Н.О. Також у підготовчому засідання представником відповідача було подано клопотання про долучення до матеріалів справи актів щодо виконаних робіт по ремонту спірного автомобіля. Представник позивача вирішення клопотань щодо долучення до матеріалів справи наданих доказів залишила на розсуд суду. Судом було задоволено клопотання представника відповідача та долучено до матеріалів справи надані письмові докази, а також ухвалою суду від 28 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 1 травня 2024 року. У судовому засіданні 1 травня 2024 року представник позивача підтримала позовні вимоги в редакції заяви про збільшення позовних вимог, вказала, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, був придбаний у період шлюбу, зареєстрований на відповідача та надалі, після розірвання шлюбу, був відчужений відповідачем без повідомлення та без згоди позивачки. Відповідач, після того, як перестав проживати разом з позивачкою, забрав спільний автомобіль в одноособове користування і позивач лише у 2023 році дізналась про його продаж. При цьому вказала, що між позивачем та відповідачем були інші судові процеси в Дарницькому районному суді м. Києва і відповідач мав можливість повідомити позивачку про намір продати чи вже про продаж автомобіля. Вказала, що позивач цікавилась автомобілем, вона бачила як відповідач приїжджав на ньому до суду, у Кіровоградську область. При цьому участь в утриманні автомобіля вона не брала, бо відповідач нічого їй не повідомляв і не просив коштів на утримання. Позивачка жодного дня, після того, як вони перестали проживати разом, не користувалась спірним автомобілем. Просила позовні вимоги задовольнити, врахувати долучений до заяви про збільшення позовних вимог звіт про оцінку транспортного засобу та стягнути з відповідача на користь позивача вартості спільного автомобіля у розмірі 55460 грн. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, вказала, що дійсно спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, проте просила суд врахувати наступне. Спірний автомобіль був придбаний ще у 2008 році у кредит, зареєстрований він був на відповідача. Поряд з цим, як позивач так і відповідач у своїх деклараціях осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування зазначали вартість спірного автомобіля як 52500 грн, а отже абсолютно безпідставним є твердження та вимога позивача про те, що через 15 років такий транспортний засіб коштує дорожче ніж при придбанні, враховуючи те, що він був в ДТП та весь час використовувався. Крім того, автомобіль вимагав багато коштів на його утримання та зберігання, ремонт, проте всі ці витрати ніс відповідач, позивачка жодних витрат не понесла. Просила не брати до уваги звіт про оцінку, наданий позивачем, оскільки він не відповідає вимогам законодавства, транспортний засіб не оглядався безпосередньо оцінювачем, ніхто не давав йому опис стану автомобіля, всі дані були взяті виключно із технічного паспорту автомобіля. Оскільки відповідач часто ремонтував автомобіль, він прийняв рішення його продати та у вересні 2020 року надіслав позивачці листа, копія якого долучена до матеріалів справи, про намір продати автомобіль, зазначив у листі ціну продажу, а також просив надати згоду на такий продаж. Позивачка будь-якої відповіді на лист відповідача не дала, що було розцінено відповідачем як згода на продаж автомобіля за зазначеною в листі ціною, а отже вартість автомобіля необхідно враховувати саме ту, яка зазначена у договорі купівлі-продажу. Зазначила, що оскільки позивачка не оскаржила договір купівлі-продажу автомобіля, укладений відповідачем, вона погодилась із ціною зазначеною у цьому договорі. Просила суд врахувати надані докази щодо витрат понесених відповідачем на ремонт та утримання спірного автомобіля, вказала, що при здійснені оцінки вартості транспортного засобу на замовлення відповідача, оцінювачу надавались реальні фото автомобіля (сам автомобіль неможливо було надати, бо його теперішній власник мобілізований, ключів від автомобіля немає) та відповідачем було надано додатково опис автомобіля. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року було розірвано (а.с. 4-5). Відповідно до інформації РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 13 червня 2023 року транспортний засіб ВАЗ 21124, 2008 року випуску 25 червня 2008 року був зареєстрований за [PERSON] , 4 вересня 2021 року він був переєстрований на нового власника, відповідно до договору купівлі-продажу № 7877/21/1/008787 від 26 серпня 2021 року (а.с. 36). Звертаючись із позовом до суду, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості цього автомобіля в розмірі 55460 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог). Відповідно до звіту про оцінку середньої ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21124 д.н.з. [NUMBER] , складений оцінювачем ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «Юрекс», середня ринкова вартість оцінюваного транспортного засобу на дату оцінки - 21 листопада 2023 року - 110920 грн (а.с. 176-179). Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача вказала, що вказаний транспортний засіб був проданий за 5000 (п`ять тисяч) грн, що підтверджується копіями договорів, долучених до відзиву. Із доказів, долучених до відзиву судом встановлено, що 21 серпня 2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір комісії щодо продажу транспортного засобу ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] за ціною 5000 (п`ять тисяч) грн. 25 серпня 2021 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого транспортний засіб ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] був проданий за 5000 (п`ять тисяч) грн. Згідно із довідкою ТСЦ від 24 січня 2024 року транспортний засіб ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] 4 вересня 2021 року був перереєстрований згідно укладеного в ТСЦ 3242 договору купівлі продажу на [PERSON] , а 6 січня 2024 року в ТСЦ 7144 цей автомобіль був перереєстрований на [PERSON] , на підставі укладеного договору купівлі-продажу та станом на 24 січня 2024 року обліковується за ним (а.с. 204). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала той факт, що автомобіль ВАЗ 21124, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Щодо стягнення з відповідача компенсації вартості частки цього автомобіля, суд зазначає таке. Судом встановлено, що відповідач продав автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя без повідомлення та отримання письмової згоди позивачки. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що відповідач надсилав позивачці лист із повідомленням про намір продати автомобіль за 5000 грн, копія якого долучена до відзиву, оскільки на підтвердження факту надсилання такого листа суду було надано копію чеку АТ «Укрпошта», з якого неможливо встановити хто саме, кому, за якою адресою та що конкретно надсилав за цим чеком (а.с. 67-68). Інших належних та достатніх доказів того, що позивачка надавала письмову згоду відповідачу на продаж спільного автомобіля до матеріалів справи стороною відповідача надано не було. Скріншот мобільного телефону з перепискою у «Viber» від 20 лютого 2021 року, а саме фраза: «Ти можеш взяти трубку, треба поговорити» не є таким доказом. Представником позивача на підтвердження заявлених позовних вимог суду надано звіт про оцінку середньої ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21124 д.н.з. [NUMBER] , складений оцінювачем ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «Юрекс», середня ринкова вартість оцінюваного транспортного засобу на дату оцінки - 21 листопада 2023 року - 110920 грн. В свою чергу, заперечуючи проти наданого звіту, представник відповідача надав суду також звіт про незалежну оцінку КТЗ, яким є автомобіль ВАЗ 21124 д.н.з. [NUMBER] , відповідно до якого станом на 16 лютого 2024 року ринкова вартість автомобіля становить 91130 грн. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що при вирішенні цього спору необхідно виходити із вартості транспортного засобу, зазначеного у договорі купівлі продажу від вересня 2021 року, зважаючи на те, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Крім того, суд враховує, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний враховувати дійсну його вартість (постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, та у постанові від 7 квітня 2021 року у справі № 402/849/18). Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо необхідності врахування вартості спірного автомобіля на час придбання, а саме у розмірі 52500 грн, враховуючи таке. Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц: «Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно». Стосовно доводів представника відповідача про можливість позивачки оскаржити договір купівлі-продажу автомобіля, у випадку її незгоди із ціною продажу, суд зазначає, що право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто саме [PERSON] належить право звернутися до суду із вимогами про грошову компенсацію за відчужений автомобіль, чи визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення автомобіля у спільну сумісну власність подружжя (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14). Також суд відхиляє доводи представника відповідача, що при розгляді вказаного спору необхідно врахувати те, що відповідач одноособово утримував спірний автомобіль та ремонтував його за власні кошти, з огляду на те, що як було встановлено судом і це не заперечувалось та не спростовувалось представником відповідача, після того, як сторони почали проживати окремо, автомобіль залишився в одноособовому користуванні відповідача, а отже саме на нього й лягає тягар утримання вказаного майна, та з огляду на його користування, у випадку необхідності - відповідного ремонту. Згідно зі статтю 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, під час розгляду справи судом було встановлено, що спірний автомобіль ВАЗ 21124 д.н.з. [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя та був відчужений відповідачем без повідомлення, без згоди позивача та відповідний правочин не був вчинений в інтересах сім`ї, а отже позивачка має право на відшкодування 1/2 вартості цього спірного автомобіля, яка визначається саме на час розгляду справи. Суд зазначає, що бере до уваги для визначення розміру грошової компенсації позивачу саме звіт, долучений до матеріалів справи представником відповідача (дата складання 20 березня 2024 року, дата оцінки - 16 лютого 2024 року), оскільки з вказаного звіту вбачається, що він складений саме для розподілу майна, оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок, та оцінювачу, окрім опису автомобіля, копії реєстраційних документів також були надані фото автомобіля, на час звернення до суб`єкта оціночної діяльності, які ним використовувались для встановлення вартості КТЗ, що підтверджується безпосередньо змістом самого звіту та документів, долучених до такого звіту ( а.с. 219-240). Таким чином, з огляду на викладене вище, враховуючи встановлені судом обставини, звіт про вартість КТЗ від 20 березня 2024 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у порядку поділу майна подружжя грошова компенсація ринкової вартості частки транспортного засобу ВАЗ 21124, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] у розмірі 45565 грн. Стосовно заяви представника відповідача про пропуск позивачкою позовної давності на звернення із таким позовом до суду, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 17 червня 2020 року, а з позовом, в якому змінено предмет позову позивачка звернулась лише 18 серпня 2023 року, суд зазначає таке. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК). Відповідно до статті 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 ЦК), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). При визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років із дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Тому ототожнення представником відповідача моменту виникнення у позивача права на позов про поділ майна подружжя з моментом розірвання шлюбу (червень 2020 року) є помилковим, оскільки розірвання шлюбу не свідчить про порушення прав позивачки на спільне сумісне майно (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21). Поряд з цим суд зазначає, що згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 1 липня 2023 року. Крім того, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який також діяв на час звернення із цим позовом до суду. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З урахуванням викладеного, заява представника відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 882,05 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial