Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування позову зазначила, що 26.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів (надалі Договір), посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1395. Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 42 800 гривень 00 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором. Згідно п. З Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) у строк до 01.02.2021 року шляхом перерахування рівними частками до 30-го числа щомісяця у сумі 6 114 гривень 29 копійок на рахунок [PERSON] . На виконання умов Договору 07.08.2020 року відповідачем було здійснено перший платіж згідно Договору та перераховано на рахунок позивача - 6 083,72 грн. Другий платіж відповідачем було здійснено 19.10.2020 року та перераховано на рахунок позивача - 6 083,72 грн. Третій платіж було здійснено 23.11.2020 року та перераховано на рахунок позивача - 6 083,72 грн. Після 23.11.2020 року жодних платежів від [PERSON] на рахунок [PERSON] не надходило. На всі звернення позивача з вимогою повернути позику відповідач не реагував. Свої зобовязання відповідач до теперішнього часу не виконав, у звязку з чим станом на день звернення до суду сума боргу за Договором позики грошових коштів становить 24 548,84 грн. На підставі зазначеного просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за Договором позики грошових коштів від 26.06.2020 року, в розмірі 24 548,84 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в сумі - 356,96 грн. та індекс інфляції в сумі - 1 405,11 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. 23.04.2023 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за Договором позики грошових коштів від 26.06.2020 року, в розмірі 24 548,84 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в сумі - 1 763,61 грн. та індекс інфляції в сумі - 10 955,97 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. 01.08.2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що у своїй позовній заяві позивач зазначає що 26.06.2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1395. Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію фото копії з архіву приватного нотаріуса договору позики грошових коштів в матеріалах справи відсутній оригінал договору позики грошових коштів. В грудні 2020 року відповідач повністю виконав свої боргові зобов`язання перед позивачем, повернувши кошти, а в замін отримав від позивача оригінал договору позики грошей. Оригинал договору позики грошових коштів знаходиться у відповідача, що в свою чергу підтверджує виконання ним свого обов`язку по поверненню грошових коштів позивачу. На підставі зазначеного просили відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення, що позивач працював ріелтором, а відповідач продавав нерухомість. У відповідача не вистачало грошей, щоб здійснити платежі нотаріусу, тому позивач надав у позику відповідачу кошти. Так між позивачем та гр. [PERSON] було укладено договір позики. Відповідач повертав борг частинами, але невдовзі перестав перераховувати кошти. Зазначив, що оригінал договору у нього відсутній. Вказав, що оригінал договору знаходиться у відповідача, втім, не пригадує, чому позивач передав його відповідачу. Просив суд позов задовольнити в поному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вказала, що 26.06.2020 року між сторонами було укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. Договір укладений у строк до 01.02.2021 року. 07.08.2020 року відповідачем було здійснено платіж у сумі 6 083,72 грн. Другий платіж відповідачем було здійснено 19.10.2020 року у сумі 6 083,72 грн. Третій платіж було здійснено 23.11.2020 року у сумі 6 083,72 грн. Після 23.11.2020 року відповідач припинив перераховувати кошти. Просила суд позов задовольнити в поному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] надав пояснення, що відповідач продавав нерухомість, до нього звернувся клієнт, який хотів придбати 3-х кімнатну квартиру, але в день укладення угоди у відповідача не було готівки, тому відповідач звернувся до [PERSON] . Останній надав у позику гроші готівкою та між ними було укладено договір позики. Сторони домовились, що у разі якщо відповідач поверне позивачу кошти готівкою, то [PERSON] віддасть [PERSON] «синій» договір. Так, наприкінці 2020 року [PERSON] готівкою повернув позивачу кошти у розмірі приблизно 25 тис. гривень, та позивач віддав відповідачу «синій» договір. Також відпоповідач у судовому засіданні надав для огляду суду оригінал Договору позики від 26.06.2020 року. Просив суд у позові відмовити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] вказала, наявність оригиналу договору позики грошових коштів у відповідача підтверджує виконання ним свого обов`язку по поверненню грошових коштів позивачу. За таких обставин у задоволенні позову просила відмовити. Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1395. Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 42 800 гривень 00 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором. Згідно п. З Договору, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 01.02.2021 року шляхом перерахування рівними частками до 30-го числа щомісяця у сумі 6 114 гривень 29 копійок на рахунок [PERSON] . На виконання умов Договору 07.08.2020 року [PERSON] перерахував на рахунок [PERSON] кошти у розмірі 6 083,72 грн., що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] . 19.10.2020 року [PERSON] перерахував на рахунок [PERSON] кошти у розмірі 6 083,72 грн., що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] . 23.11.2020 року [PERSON] перераховано на рахунок [PERSON] - 6 083,72 грн., що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] . Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений статті 16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Розписки підписані відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між ним та позивачем, тобто сторонами фактично в письмовій формі був укладений договір позики. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання "наявність боргового документа у боржника" варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на "знаходження" в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N° 6-бЗцсІЗ, від 02 липня 2014 року у справі N° 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6- 996цс17. Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, ним було повернуто борг за договором позики, про що свідчить наявність у відповідача оригінал договору позики грошових коштів. Таким чином, зважаючи на презумпцію належності виконання обов`язку боржником, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, оцінюючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача .

Outcome: dismissed