Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що 17.10.2009\~року уклала\~шлюб з\~ [PERSON] ..\~Від шлюбу\~маютьнеповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З січня 2014 року відповідач фактично покинув її з дитиною та проживав окремо. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.03.2014 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. На даний час вона з дитиною перебуває у Словацькій Республіці через війну. Фактично з січня 2014 року вихованням сина займається лише вона, відповідач не бачить дитину, його життям не цікавиться, участі у вихованні дитини не приймає, коштів на утримання дитини не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. \~ \~ \~ \~ Просить суд позбавити відповідача [PERSON] батьківськиїх прав відносно сина [PERSON] . \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 26.01.2024 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в позовній заяві просила суд розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується оголошенням за веб-адресою: http://court.gov.ua/sudova-vlada/sudy/sud1406/gromadyanam/789/. Відзив на позовну заяву не надав. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~30.04.2024 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; \~відповідач не\~подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника ООП виконавчого комітету Вознесенської міської ради. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області 16.04.2010 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є мати - [PERSON] та батько - [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.03.2014 року (справа №473/551/14-ц), яке набрало законної сили 02 квітня 2014 року. Згідно довідки Новогригорівської гімназії Вознесенської міської ради № 100 від 01.12.2023 року, батько [PERSON] учня 7 класу - [PERSON] контакту зі школою не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Навчанням та вихованням сина займається мама [PERSON] . Згідно Постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.01.2022 року ВП № 68399888, головним державним виконавцем Легкою О.В. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого Веселинівським районним судом Миколаївської області від 24.02.2014 року по справі № 472/717/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) на утримання сина [PERSON] , [INFO] . З розрахунку заборгованості по аліментам, згідно виконавчого листа № 473/717/14-ц від 24.02.2014 року виданого Веселинівським районним судом, вбачається, що станом на 01.01.2024 загальна заборгованість боржника складає 193 908, 11 грн. Згідно Довідки про надання житла від 12.12.2023 року [PERSON] та [PERSON] проживають в однокімнатній квартирі [ADDRESS] . Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьоїстатті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя,поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина першастатті 151 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першоїстатті 155 Сімейного кодексуУкраїни здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до висновку, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22 зробив висновок, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до положень ч. 6 зазначеної норми Закону суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Ухвалою суду від 26.01.2024 року витребувано від органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області до суду висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно листа\~ виконавчого\~комітету \~Вознесенської міської\~ради \~Миколаївської області № 348/01/01-02/11 від 05.02.2024 року, орган опіки та піклування повідомив про неможливість складання висновку про доцільність або недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, оскільки останній мешкає в смт Веселинове Вознесенського району Миколаївської області , яке не входить до Вознесенської територіальної громади. Разом з тим, відповідно до листа виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 06.03.2024 року № 838/01/01-02/11, позивачу було направлено лист повідомлення про доцільність заміни представника третьої особи на орган опіки та піклування Веселинівської селищної ради. Однак клопотань щодо заміни представника третьої особи від позивача не надходило. Отже, у зв`язку з відсутністю вищевказаного висновку, суд не може зробити висновок про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача та чи відповідає це позбавлення батьківських прав інтересам дитини, та не може дізнатись думку відповідача при розгляді вказаного питання. У своєму позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення його від виконання батьківських обов`язків та заборгованістю по аліментам. По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22). При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Доказів перебування відповідача на обліку в наркологічному кабінеті чи жорстокого поводження з дитиною, позивачем не надано. Згідно розрахунку заборгованості боржник [PERSON] має заборгованість по аліментах, але практика Верховного Суду у таких справах однозначна: якщо один з батьків (зазвичай, саме батько) не платить аліменти на утримання дитини це не є самостійною підставою для позбавлення його батьківських прав. Отже, ухилення від сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав, а буде лише додатковим доказом, якщо позивач зможе довести наявність інших підстав. За злісне ухилення від виплат аліментів на дитину передбачена кримінальна відповідальність. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосовування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed