Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-05 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (надалі за текстом - відповідач), третя особа: відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про скасування арешту на майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дізналася про те, що на усе її майно, нерухоме майно, накладено обтяження у вигляді арешту. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію обтяження було прийнято на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 49491221, виданої 02.12.2015 відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27680677 від 30.12.2015 09:39:03, [PERSON] , Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, м. Київ). Орган державної влади, обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ (м.Київ), код ЄДРПОУ: 34691374, країна реєстрації: Україна, адреса: Україна, 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32. Однак, станом на день подання позову відсутні будь-які виконавчі провадження, де позивач є боржником, що підтверджується витягом з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Наявність арешту на все належне позивачу майно перешкоджає їй вільно реалізовувати своє право власності за розпоряджатися своїм майном, що стало підставою для звернення до суду. 02.06.2023 року позивач в особі свого представника звернулася до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (надалі за текстом - Відділ примусового виконання рішень) із заявою про зняття арешту з майна. Із відповіді Відділу примусового виконання рішень (лист від 22.06.2023 р. вих.№68207/3.1-23) було з`ясовано, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження №49491221 за виконавчим листом №761/27242/14-ц, виданим 01.07.2015 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання судового рішення про стягнення з позивача, на користь відповідача заборгованості за іпотечним договором. В межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем 02.12.2015 р. було винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника в межах суми стягнення. 23.06.2016 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року, що діяв на момент завершення виконавчого провадження. Листом-відповіддю Відділу примусового виконання рішень також було повідомлено про те, що виконавче провадження №49491221 знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання, а норми Закону України «Про виконавче провадження» не дають підстав для зняття арешту з майна позивача, окрім як за рішенням суду. Отже, у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження за закінченням строків зберігання Відділ примусового виконання рішень зняти арешт не може. Проте, між позивачем та відповідачем було укладено Договір від 30 серпня 2021 року про припинення зобов`язань за кредитним договором №014/2547/74/59525 від 21 серпня 2007 р. Згідно листа - повідомлення для органів нотаріату №114/5-227189 від 30 серпня 2021р., яким підтверджується врегулювання заборгованості по кредитному договору № 014/2547/74/59525 від 21.08.2007 року укладеною між позивачем та відповідачем і як наслідок - припинення Договору іпотеки, була здійснена державна реєстрація припинення іпотеки, що виникла за Договором іпотеки від 21.08.2007 року. Враховуючи вищевикладене, усі зобов`язання позивача перед відповідачем, що були предметом позову у справі № 761/27242/14-ц за розглядом Шевченківського районного суду м.Києва - припинені. Тобто, припинені поза межами примусового виконання. Отже, позивач не може в інший спосіб захистити порушене право власності, щодо обмеження в його використанні, тому звернувся до суду з зазначеним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.07.2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрошеного позовного провадження без виклику сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відзив на позов відповідачем у визначений термін, не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію обтяження було прийнято на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 49491221, виданої 02.12.2015 відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27680677 від 30.12.2015 09:39:03, [PERSON] , Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, м. Київ). Орган державної влади, обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ (м.Київ), код ЄДРПОУ: 34691374, країна реєстрації: Україна, адреса: Україна, 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32 (а.с. 7). Станом на день подання позову, відсутні виконавчі провадження, де позивач є боржником, що підтверджується витягом з Автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 12). Згідно відповіді Відділу примусового виконання рішень (лист від 22.06.2023 р. вих.№68207/3.1-23) було з`ясовано, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління ДВС у місті Києві та Київській області перебувало виконавче провадження №49491221 за виконавчим листом №761/27242/14-ц, виданим 01.07.2015 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання судового рішення про стягнення з позивача, на користь відповідача заборгованості за іпотечним договором (а.с. 8). В межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем 02.12.2015 р. було винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника в межах суми стягнення. 23.06.2016 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, що діяв на момент завершення виконавчого провадження . Листом-відповіддю Відділу примусового виконання рішень також було повідомлено про те, що виконавче провадження №49491221 знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання, а норми Закону України «Про виконавче провадження» не дають підстав для зняття арешту з майна позивача, окрім як за рішенням суду. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем було укладено Договір від 30 серпня 2021 року про припинення зобов`язань за кредитним договором №014/2547/74/59525 від 21 серпня 2007 р. (а.с. 9-10). Згідно листа - повідомлення для органів нотаріату №114/5-227189 від 30 серпня 2021р., яким підтверджується врегулювання заборгованості по кредитному договору № 014/2547/74/59525 від 21.08.2007 року укладеною між позивачем та відповідачем і як наслідок - припинення Договору іпотеки, була здійснена державна реєстрація припинення іпотеки, що виникла за Договором іпотеки від 21.08.2007 року (а.с. 11). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, припинення дії, яка їх порушує. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У своїх рішення Європейський суд з прав людини наголошував, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними засобами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування. Підставою даного позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на майно, що перешкоджає йому розпоряджатися вказаним майном. Отже, даний позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаний з захистом права власності на належне йому майно. При цьому, належним законним способом захисту, здатним забезпечити відновлення порушеного права позивача на арештованого майна, є скасування накладеного на майно арешту в судовому порядку, а тому, зі скасуванням арешту судом зникнуть перешкоди для реалізації позивачу права власності на майно. Для з`ясування конкретних підстав для накладення та скасування арешту представником позивача направлялись адвокатські запити до відділу примусового виконання рішень, проте, будь-які законні підстави накладення арешту та його чинності на теперішній час не отримано, як і будь-яких роз`яснень стосовно наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна відомостей щодо правової підстави наявності у реєстрах записів про арешт майна, право на яке належить позивачу, як і не виявилось за можливе отримати копію постанови про арешт майна у зв`язку із знищенням даного документа за закінченням терміну зберігання. Відтак, на теперішній час наявна суперечлива інформація з приводу перебування майна під арештом, що унеможливлює позивачу реалізації її прав щодо майна, обумовлюючи необхідність у зверненні до суду для захисту порушеного права шляхом скасування арешту в судовому порядку на підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, за змістом п. 3 розділу IX, п. 3 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, а також п.8.19, п.9.9 чинного раніше Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, строки зберігання документів виконавчого провадження обраховуються з моменту його завершення, а отже, знищення цих документів за закінченням терміну зберігання можливе лише в закінченому (завершеному) виконавчому провадженні. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в арешті майна . Незважаючи на це, арешт на майно не знято, що за таких умов порушує права позивача, внаслідок чого остання позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися зазначеним майном. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ЦПК України, доказами. За вказаних обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для продовження існування вказаного обтяження, як і відсутність правових підстав для обмеження правомочностей власника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved