Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Позов мотивовано тим, що 05.10.1985 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою [PERSON] у Великорусавській сільській раді Томашпільського району Вінницької області, про що було зроблено актовий запис № 13. На час реєстрації шлюбу прізвище позивача було « [PERSON] », а прізвище відповідачки - « [PERSON] ». 04.04.2014 року за позовом позивача до відповідача заочним рішенням Вінницького міського суду шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. 22.06.2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/4222/14-ц визнано сумісною спільною власністю [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] , як майно яке було придбане під час шлюбу. Однак, позивач зазначає про те, що відповідачка категорично відмовляється надати позивачу доступ до вказаної квартири в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості вільно користуватись та розпоряджатись нею. Відповідачка відмовляється в добровільному порядку виділити частки в натурі у квартирі, щоб позивач мав можливість оформити на неї право власності згідно діючого законодавства. Відповідачка відмовляється в наданні позивачу будь-яких документів на спірну квартиру. Відповідач відмовляється надати позивачу ключі від вхідних дверей квартири, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом. 3 даного питання в позивача з відповідачем постійні конфлікти, оскільки вони не можуть вирішити спір щодо користування даною квартирою, співвласником якої є позивач. Таким чином, враховуючи те, що на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2016 року позивач є співвласником квартири [ADDRESS] та те, що відповідач чинить позивачу перешкоди в розпорядженні/користуванні часткою даної квартири, а відтак порушуються його законні права, передбачені ст. 319 ЦК України. З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 серпня 2023 року, у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 29). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 91). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у останній. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив суд відмовити у задоволенні даного позову у повному обсязі. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 липня 2002 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, зі змісту якого вбачається, що продавець продав, а покупець купив квартиру під номером [ADDRESS] , що знаходиться у житловому будинку, позначеному на плані літерою «А», цегляному, 1969 року побудови, загальною житловою площею 1601,8 кв.м., розташованому в [ADDRESS] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2016 року, визнано сумісною спільною власністю [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] , як майно яке було придбане під час шлюбу (а.с. 8-9). Однак, як зазначено позивачем, відповідач категорично відмовляється надати йому доступ до вказаної квартири в добровільному порядку, у зв`язку із чим останній позбавлений можливості вільно користуватись та розпоряджатись квартирою, відмовляється виділити частки в натурі у квартирі та надати позивачу документи на спірну квартиру та ключі від вхідних дверей від останньої, чим чинить перешкоди в користуванні житлом, що стало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц. Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою. Проте, позивачем не доведено в судовому засіданні та не надано до позовної заяви доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, відмовляється надати доступ до квартири та надати позивачу ключі від вхідних дверей даної квартири. В матеріалах справи відсутні також заяви позивача до правоохоронних органів щодо вчинення будь-яких перешкод з боку відповідача до його майна, рішення або результати розгляду заяв позивача, що подані в правоохоронні органи, які б свідчили про наявність умисних дій відповідача. Таким чином, з матеріалів справи не встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю, позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також позивачем не доведено, що існує реальна небезпека порушення його права власності з боку відповідача. Враховуючи викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed