Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-21 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича, Кам`янської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович про визнання дії реєстратора незаконними, правочинів не дійсними та відшкодування шкоди. В обґрунтування позовної заяви (з урахуванням доповненої позовної заяви) було зазначено, що 04.04.2017 позивач набув за ціною 329572,00 грн. у власність об`єкт нерухомості, а саме квартиру загальною площею 37,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з [PERSON] , посвідченого иватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. за реєстровим № 676. Вказаний правочин був внесений до державного реєстру правочинів, запис № 19807463. Після чого позивач зробив в ній ремонт та з сім`єю переїхав до неї та прожив в ній 3 роки, приблизно весною 2020 року позивачу стало відомо, що за адресою: [ADDRESS] , але корпус 1 значиться одна єдина квартира, як об`єкт нерухомості № 1835087912101, у якої є інший власник, з боку якого позивачу були надані для огляду правовстановлюючі документи. Позивачем весною 2020 року було з`ясовано, що у квартири, яку він придбав та в якій мешкав, є інший власник. У зв`язку із цим він дізнався про порушення свого права та вимушено звільнив житло. Позивач дізнався, що порушення його права відбуло через дії державних реєєстраторів в особі державного реєстратора Кам`янської міської ради та в особі Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового Сергія Володимировича, які здійснили реєстрацію спірного майна за [PERSON] від 24.10.2016 та договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2016 відповідно, які не виконали належним чином дії, передбачені діючим законодавством щодо реєєстрації права власності. На підставі викладеного позивач просить суд визнати протиправним дії реєстратора Кам`янської міської ради щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та скасувати відповідне рішення від 24.10.2016 про державну реєстрації прав та їх обтяжень; визнати недійсним правочин щодо купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.11.2016, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В.; визнати недійсним правочин щодо купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . 0404.2017, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.; стягнути солідарно з [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В., Кам`янської міської ради збитки, які були понесені позивачем (придбано квартиру) в розмірі 329572,00 грн. та інфляційні витрати в розмірі 182910,00 грн. Представник Кам`янської міської ради скористався правом подання відзиву на позовну заяву, в якому позов не визнав, наголосив на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, реєстратор діяв виключно у межах своїх повноважень на підставі наданих документів, а отже жодних незаконних дій не вчиняв, тому не має підстав щодо задоволення позовних вимог. Представник приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В. скористався правом подання відзиву на позовну заяву, в якому позов не визнав, наголосив на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності, крім того, нотаріусом були виконані усі дії, передбачені діючим законодавством та нотаріус не несе відповідальності, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса надала підроблені документи або надала неправдиву інформацію. У відповіді на відзив позивач наголосив, що все, що наведене у відзивах відповідачами, спростовується фактами, наведеними у позові. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Представник відповідачів\~Кам`янської міської\~ради та\~приватного нотаріуса\~Дніпропетровського міського\~нотаріального округу\~Пустового С.В. підтримали свої думки, викладені у відзивах, та просили відмовити у задоволені позовних вимог. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] підтверджувалось свідоцтвом про право власності від 13.08.97, виданим Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження № 2/1836-97 від 13.08.97, зареєстрованого ДМ БТІ № 317П-90, про що 18.10.2016 державним реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янскої міської ради Астафьєвою Яною Вікторівною було внесено запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Право власності\~ [PERSON] підтверджувалось\~договором купівлі-продажу\~від 17.11.2016,\~між нею\~та [PERSON] ,\~що був\~посвідчений приватним\~нотаріусом Дніпропетровського\~міського нотаріального\~округу Пустовим\~С.В. 04.04.2017\~ [PERSON] було\~набуто право\~власності на\~спірну квартиру\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~між ним\~та [PERSON] ,\~що був\~посвідчений приватним\~нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.І. За певних обставин позивачу стало відомо, що за адресою [ADDRESS] значиться єдина квартира, як об`єкт нерухомості за № 18350879112101,у якої є законні власники [PERSON] та [PERSON] , а значиться в документах позивача відрізняється за технічними характеристиками, так як всі квартири в будинку прив`язані до нумерації корпусів, тоді як в документах позивача така нумерація відсутня, а отже документи, на підставі яких позивач є власником квартири, не відповідають дійсності. Цей факт також підтверджується відповіддю з додатками департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, що була досліджена під час судового розгляду та міститься в матеріалах кримінального провадження № 120210416650000917, відповідно до якої за архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] (без зазначення корпусу). Розпорядженням органу приватизації від 18.06.97 № 1/2282-96 квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] (ПІБ власників зазначено російською мовою на підставі довідки про склад сім`ї наймача. Розпорядженням органу приватизації від 13.08.97 № 1/1836-97, яке зазначено на свідоцтві про право власності [PERSON] , передано у власність квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] ( ПІБ власників зазначено російською мовою на підставі довідки про склад сім`ї наймача. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В даному випадку, укладені правочини не відповідали вимогам законодавства, адже були вчиненні із численними порушеннями його норм, що має свої наслідком визнання даних правочинів недійсними. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування . Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04 квітня 2017 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренком Ростіславом Олександровичем за реєстровим номером 676. Ефективність позовної вимоги про визнання правочинів, зареєстрованих державних реєстратором Кам`янської міської ради та приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду. Згідно з цим принципом слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Відповідно до статті 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод та законами України» кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьев проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Щодо наявності підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно ст. ст. 16,203,215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є наявність підстав для оспорювання правочину, наявність порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звертається до суду. Зі змісту позовної заяви не вбачається порушення законних прав чи інтересів позивача в результаті вчинення дій чи бездіяльності державного реєстратора Кам`янської міської ради та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В. при реєстрації спірних правочинів. Позовна вимога щодо стягнення солідарно з [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустового С.В., Кам`янської міської ради збитків, які були понесені позивачем (придбано квартиру) в розмірі 329572,00 грн. та інфляційні витрати в розмірі 182910,00 грн. є похідної від вимоги щодо визнання правочинів від та 24.10.2016 та 17.11.2016 недійсними…, а отже задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної\~давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог банку у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 1073,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням. На підставі викладеного, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: partial