Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

19 березня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що з 28 жовтня 2009 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживала разом з ним за адресою [ADDRESS] з грудня 2004 року. 20.07.2005 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини квартири [ADDRESS] після [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] зі своєю сім`єю проживав окремо у 3 кімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] , тобто в квартирі [ADDRESS] він ніколи не проживав і на протязі 5 років спілкування до 2009 року з [PERSON] та [PERSON] жодних претензій щодо користування та вселення до квартири не заявляв. Після смерті [PERSON] ([INFO] року) [PERSON] та [PERSON] y строки встановлені ст. 1270 ЦK прийняли спадщину шляхом подачі заяв до Шостої Київської державної нотаріальної контори. Протягом наступних 5 років (2010-2014 рр.) [PERSON] жодних претензій до користування та вселення до квартири не заявляв, хоча спілкування [PERSON] з ним періодично відбувалося. 20 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 3/8 частин квартири за адресою [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. Отже, на час укладання договору дарування 3/8 частин квартири, співвласниками квартири є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так як [PERSON] відчужив 3/8 частини квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві сумісної власності без згоди позивача, чим порушив вимоги с. 369 ЦК України. У зв`язку з викладеним позивач просила визнати недійсним договір дарування 3/8 частин квартири за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 13 травня 2019 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 02 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 10 грудня 2019 року від відповідача надійшов відзив по справі, в якому відповідач зазначає, що позивач не набула права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом, не отримала свідоцтва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 25 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 17.03.2021 року, в судовому засіданні, в якому брали участь представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] , позовна заява була залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків, а саме: зазначити місце проживання (чи перебування) [PERSON] , зазначити повне ПІП [PERSON] , визначити та обґрунтувати вимоги до [PERSON] ; встановлено строк для усунення недоліків до 22.03.2021 р. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 22 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним - визнано неподаною та повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року про повернення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 22 листопада 2023 року визнано заяву позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Матійчук Г.О. - необґрунтованою. Відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Матійчук Г.О. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним. Заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи № 757/14257/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним. 30 листопада 2023 року на підставі розпорядження керівника апарату у зв`язку з заявленим самовідводом здійснено повторний автоматизований розподіл та визначено суддю Бусик О.Л. для розгляду справи та передано згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям. Ухвалою судді від 01 грудня 2023 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою судді від 05 березня 2024 рокузакінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, що зазначені у позові, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Новікова Н.І. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином про причини неявки суд не повідомила. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року в справі №757/26227/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні майном та вселення, яке набрало законної сили, вбачається, що відповідно до дублікату свідоцтва про право власності від 06.03.1996 року квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належала [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до дублікату свідоцтва про смерть від 06 липня 2010 року серія [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] . 20.07.2005 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини квартири [ADDRESS] після [PERSON] , яка померла [INFO] . 20.07.2005 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] після [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] звернулась до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. 20 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 3/8 частин квартири за адресою [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені - право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені - спільна власність є спільною сумісною власністю. Судом установлено, що 20.07.2005 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] після [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, квартира є об`єктом спільної часткової власності. За таких обставин доводи позивача про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності спростовується вищевикладеним. Відповідно до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник-продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (частина друга статті 362 ЦК України). Такий обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні чинним законодавством не передбачений. Оскільки квартира не є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а належить сторонам на праві спільної часткової власності, згода [PERSON] на розпорядження [PERSON] своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається. Статтею 204 ЦК проголошується презумпція правомірності правочину. Тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказана норма має імперативний характер та вказує на те, що всі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Однак така презумпція може бути спростована у двох випадках: по-перше, неправомірними мають вважатися такі правочини, які за своїм змістом, формою чи іншими елементами визнаються законом недійсними з моменту їх вчинення (нікчемні правочини); по-друге, вважатимуться неправомірними також ті правочини, недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини). В абзаці 5 п. 5 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В аналізі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). В будь-якому разі судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Суд виходить із того, що права [PERSON] як співвласника вказаної квартири відчуженням [PERSON] за договором дарування належної йому частки, порушені не були, зміст та обсяг прав та інтересів позивача не залежить від того хто є співвласником іншої частки квартири, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: dismissed