Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

12.01.2024 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява адвоката Литовченка Сергія Івановича, який діє в інтересах [PERSON] , у якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на частку житлової квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.02.2000. Позов мотивований тим, що позивачу на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 лютого 2000 року, належить 1/4 частина квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Співвласниками зазначеної житлової квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є батьком позивачки, [PERSON] є її чоловіком, [PERSON] та [PERSON] синами, [PERSON] дружиною батька - [PERSON] та її тіткою, так як вона була рідною сестрою її матері, [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки, [PERSON] , після його смерті 1/6 частину житлової квартири в рівних частках, а саме по 1/12 частці успадкувала його дружина, [PERSON] та вона, [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, їй належала 1/4 частина вказаної спірної квартири. Оскільки [PERSON] не укладала шлюб з іншими чоловіками, окрім батька позивачки та не мала дітей, тому після її смерті ніхто не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але на протязі 10 років позивач добросовісно володіла та користувалася майном померлої, сплачувала комунальні послуги. Ухвалою судді від 23.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, витребувано у Балаклійській державній нотаріальній конторі Харківської області відомості щодо осіб, які звернулися із заявою про прийняття спадщини та оформили спадщину після смерті [PERSON] , 1928\~р.н., яка померла [INFO] . На виконання ухвали судді від 23.01.2024, з Балаклійської державної нотаріальної контори Харківської області 12.02.2024 до суду надійшли відомості щодо осіб щодо осіб, які звернулися із заявою про прийняття спадщини та оформили спадщину після смерті [PERSON] , 1928\~р.н., яка померла [INFO] . Відповідно до відповіді, після смерті [PERSON] з заявами про прийняття або відмову від спадщини, у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався, свідоцтво про паво на спадщину не видавалось. Ухвалою суду від 15.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких вказали, що не заперечують проти позовних вимог та просили справу розглядати за їх відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги визнання позову відповідачами, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] у м. Балаклія Харківської області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] ; вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , копією її паспорта, серії [NUMBER] , та свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] . 16.10.1992 [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] . Квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про власність на житло, виданого 24.12.1998 фондом майна району Балаклійської райдержадміністрації, згідно розпорядження (наказом) від 24.12.1998 № 692, на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 03.05.1999, [PERSON] помер [INFO] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчено 18.02.2000 державним нотаріусом Балаклійської державної нотаріальної контори Харківської області Носовою М.В., [PERSON] та [PERSON] отримали у спадок по 1/6 частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 22.01.2003, [PERSON] померла [INFO] . Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Разом з тим, враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце через 10 років, тобто не раніше 01 січня 2011 року. Коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є співвласником спірної квартири та з 28.05.2003 зареєстрована у ній та проживає там до сьогоднішнього дня, тобто більше 20 років. \~ \~ \~ \~З долучених до матеріалів справи копій квитанції вбачається, що позивачем [PERSON] сплачуються рахунки за користування комунальними послугами за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~З огляду на наведені вище положення ЦК України щодо строку давнісного володіння суд враховує такий строк з 28.05.2003. Таким чином, на момент реєстрації позивачем свого місця проживання у цій квартирі, право власності на частку майна, яка належала [PERSON] не оформлювалось, що свідчить про добросовісність заволодіння часткою квартирою, а подальша реєстрація особових рахунків на постачання комунальних послуг на ім`я [PERSON] та тривала їх сплата про відкритість користування квартирою. Доказів протилежного суду не надано. Як встановлено під час розгляду справи, за час користування позивачем частковою квартири жодних претензій від будь-кого щодо протиправного користування квартирою чи вимог про виселення з цієї квартири не надходило. Отже, позивач добросовісно заволоділа часткою спірної квартири та почала в ній проживати. При цьому, таке заволодіння не було неправомірним. Позивач була впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Після цього позивач більше 20 років відкрито та безперервно володіла майном, не вчиняла дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, поводилася з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що свідчить про наявність всіх умов у сукупності для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну частину квартири. Також, під час розгляду даної справи слід звернути увагу на наступне. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Отже, на підставі викладеного, враховуючи, що позивач довела те, що вона з 21.01.2003 проживає та зареєстрована з 28.05.2003 в спірній квартирі, відкрито, безперервно та добросовісно володіє частиною спірної квартири, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, оплачувала усі платежі за квартиру, користується нерухомим майном в повному обсязі, повністю за свій рахунок сплачує комунальні послуги, робила і робить поточний та капітальний ремонт, підтримує квартиру в належному стані, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.

Outcome: approved