Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

02.01.2024 до суду надійшов позов [PERSON] , в якому він просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №1 від 19.08.2021р. в сумі 9 350, 00 (дев`ять тисяч триста п`ятдесят) доларів США, із яких тіло боргу 8 500, 00 доларів США та 850, 00 доларів США штраф; за договором позики №1 від 21.10.2021р. в сумі 9 900, 00 (дев`ять тисяч дев`ятсот) доларів, із яких тіло боргу 9 000, 00 доларів США та 900, 00 доларів США штраф; за договором позики №2 від 26.10.2021р. в сумі 9 900, 00 (дев`ять тисяч дев`ятсот) Євро, із яких тіло боргу 9 000, 00 Євро та 900, 00 Євро штраф; за договором позики №25/11 від 25.11.2021р. в сумі 15 713,00 (п`ятнадцять тисяч сімсот тринадцять) Євро, із яких тіло 14 285 Євро та 1 428, 00 Євро штраф за договором позики №25/11 від 25.11.2021р., а всього 19 250, 00 (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США та 25 613, 00 (двадцять п`ять тисяч шістсот тринадцять) Євро, судовий збір в сумі 13 420, 00 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень нуль копійок), витрати на професійну правничу допомогу в сумі 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч гривень нуль копійок). Позивач обґрунтовує позовні вимоги не виконанням взятих на себе зобов`язань та набуття права вимоги до відповідача. Ухвалою суду від 10.01.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 35). Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не направив. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Ухвалою суду від 05.03.2024 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 30.04.2024 (а.с.78). В судовому засідпанні представник позивача підтримала позовні вимоги повністю, просила суд задовольнити позов з підстав викладених в позові та не заперечувала проти постановлення по справі заочного рішення. Відповідач не з`явився до суду повторно, причини неявки суду не повідомив. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в загального провадження, а також матеріали позовної заяви та додатки до неї, які повернуті до суду з відміткою Укрпошти "за закінченням терміну зберігання". Також про розгляд справи відповідач повідомлявся, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у відповідності до ст. 128 ЦПК України (а.с. 43, 72-73, 80, 82-83). Відповідно до ст. 130 ЦПК України відповідач причини своєї неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк не подав відзив на позов, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 серпня 2021 року між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено договір позики №1 (а.с. 55-56 - оригінали договору та розписки). Відповідно до п. 1. 1 Договору позики від 19.08.2021р. Позикодавець передав у власність Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) доларів США. Факт передачі грошових коштів за Договором позики від 19.08.2021р. підтверджується розпискою від 19 серпня 2021 року, складеною та підписаною особисто [PERSON] [INFO] . Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 19.08.2021р. передбачено, що позика надається на 3 (три) тижні з моменту отримання Позичальником Грошової суми, тобто повернення суми позики від 19.08.2021р. має бути здійснено не пізніше 09 вересня 2021 року. 21 жовтня 2021 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики №1 (а.с.57-58 - оригінали договору та розписки). Відповідно до п. 1. 1 Договору позики від 21.10.2021р. Позикодавець передав у власність Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 9 000 (дев`ять тисяч) доларів США. Факт передачі грошових коштів за Договором позики від 21.10.2021р. підтверджується розпискою від 21 жовтня 2021 року, складеною та підписаною особисто [PERSON] 21 жовтня 2021 року. Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 21.10.2021р. передбачено, що позика надається на 4 (чотири) тижні з моменту отримання Позичальником Грошової суми, тобто повернення суми позики від 21.10.2021р. має бути здійснено не пізніше 21 листопада 2021 року. 26 жовтня 2021 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики №2 (а.с. 59-60 - оригінали договору та розписки). Відповідно до п. 1. 1 Договору позики від 26.10.2021р. Позикодавець передав у власність Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 9 000 (дев`ять тисяч) Євро. Факт передачі грошових коштів за Договором позики від 26.10.2021р. підтверджується розпискою від 26 жовтня 2021 року, складеною та підписаною особисто [PERSON] [INFO] . Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 26.10.2021р. передбачено, що позика надається до 31 грудня 2021 року, тобто повернення суми позики від 26.10.2021р. має бути здійснено не пізніше 31 грудня 2021 року. 25 листопада 2021 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики №25/11 (а.с.61-64 - оригінали договору та розписки). Відповідно до п. 1. 1 Договору позики від 25.11.2021р. Позикодавець передав у власність Позичальникові, а Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 14 285 (чотирнадцять тисяч двісті вісімдесят п`ять) Євро. Факт передачі грошових коштів за Договором позики від 25.11.2021р. підтверджується розпискою від 25 листопада 2021 року, складеною та підписаною особисто [PERSON] 26 жовтня 2021 року. Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 25.11.2021р. передбачено, що позика надається на 4 (чотири) тижні і 5 днів з моменту отримання Позичальником Грошової суми, тобто повернення суми позики від 25.11.2021р. має бути здійснено не пізніше 31 грудня 2021 року. Судом, також встановлено, що відповідно до п. 4.1 Договору позики від 19.08.2021р. передбачено, що при порушенні строку повернення позики, позичальник сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від розміру позики, а також пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми позики за кожний день прострочення. Штраф: тіло боргу: 8 500, 00 доларів США * 10 (десять) відсотків = 850, 00 доларів США. Відповідно до п. 4.1 Договору позики від 21.10.2021р. передбачено, що при порушенні строку повернення позики, позичальник сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від розміру позики, а також пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми позики за кожний день прострочення. Штраф: тіло боргу: 9 000, 00 доларів США * 10 (десять) відсотків = 900, 00 доларів США. Відповідно до п. 4.1 Договору позики від 26.10.2021р. передбачено, що при порушенні строку повернення позики, позичальник сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від розміру позики, а також пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми позики за кожний день прострочення. Штраф: тіло боргу: 9 000, 00 Євро * 10 (десять) відсотків = 900, 00 Євро. Відповідно до п. 4.1 Договору позики від 26.10.2021р. передбачено, що при порушенні строку повернення позики, позичальник сплачує штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від розміру позики, а також пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми позики за кожний день прострочення. Штраф: тіло боргу: 14 285 Євро * 10 (десять) відсотків = 1 428, 00 Євро. Таким чином, розмір заборгованості за Договорами позики станом на 30 квітня 2024 року становить: 19 250 (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США, із яких 17 500 (сімнадцять тисяч п`ятсот) доларів США - тіла, та 1 750, 00 (одна тисяча сімсот п`ятдесят) доларів США - штраф. 25 613 (двадцять п`ять тисяч шістсот тринадцять) доларів США, із яких 23 285 (двадцять три тисячі двісті вісімдесят п`ять) доларів США - тіла, та 2 328, 00 (дві тисячі триста двадцять вісім) Євро - штраф. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що за змістом ст. 192 та ст. 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у грошовому зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як визначено Договором, надання позики сторони визначили у доларах США та Євро, та повернення такої позики сторони Договору також визначили у валюті позики - доларах США та Євро. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц зазначила наступне: «Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачові має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні» Враховуючи системний аналіз норм чинного законодавства України та судової практики, зокрема, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц з Відповідача підлягають стягненню 19 250 (дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США та 25 613 (двадцять п`ять тисяч шістсот тринадцять) Євро. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України, України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд при розгляді справи виходить з того, що Відповідач (позичальник) свої зобов`язання за договорами позики не виконав, допустив заборгованість по поверненню грошових коштів за наданим позивачем розписками та договорами позики. Крім того, відповідач не оспорив дані розписки та договори позики, не подав доказів на їх повне або часткове спростування. Таким чином, як встановлено при розгляді справи, відповідач свої зобов`язання за договорами не виконав, не здійснив жодного платежу для погашення сум заборгованості по договорам позики та штрафу, передбаченого пунктом 4.1 договору позики, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на оплату професійної правової допомоги, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 19 грудня 2023 року між Позивачем та Адвокатом Горецькою М.В. укладено договір про надання правової допомоги № 19/12, за умовами якого адвокат, зобов`язується в порядку та у спосіб передбаченому законом, надати клієнту правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором про надання правничої допомоги. Відповідно до пп. 1.1. Договору за цим Договором Адвокат зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу КЛІЄНТУ, а саме: проводити в інтересах та від імені КЛІЄНТА всі необхідні дії, пов`язані зі стягненням заборгованості за договорами позики. Відповідно до п.п. 3.2. Договору розмір гонорару, який Клієнт сплатив Адвокату за надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції становить 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч гривень нуль копійок). Відповідно до платіжної інструкції від 19 січня 2024 р. N @2PL804046 [PERSON] здійснив оплату адвокату Горецькій М.В. за послуги з правничої допомоги за договором №19/12 від 19.12.2023, в сумі 38 000 грн. Призначення платежу: сплата за представництво iнтересiв по справi № 759/307/24 в судi першої iнстанцiї. Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг) №05/02-24 від 05.02.2024 року відповідно до умов Договору № 19/12/2023 від 19 грудня 2023 року про надання правової допомоги Адвокат надала Клієнту правову допомогу, вартість якої становить 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч гривень 00 копійок) та де склад наданих послуг включає: стягнення заборгованості з гр. [PERSON] на користь Клієнта: за договором позики №1 від 19.08.2021р.; за договором позики №1 від 19.08.2021р.; за договором позики №1 від 21.10.2021р.; за договором позики №2 від 26.10.2021р.; за договором позики №25/11 від 25.11.2021р., а саме: складення та подача до суду позовної заяви з розрахунком штрафних санкцій та розрахунком судових витрат; підготовка додатків до позовної заяви; складення договору про надання правової допомоги, ордеру, акту приймання передачі наданих послуг, складення, подача до суду та направлення учасникам справи заяви про компенсацію судових витрат на користь Клієнта; участь у судових засіданнях в суді першої інстанції до моменту прийняття рішення по справі № 759/307/24; складення процесуальних документів по справі по справі № 759/307/24. Зважаючи на викладене, з огляду на долучений представником позивача обсяг доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в межах розгляду даної цивільної прави, у розрізі співмірності заявлених позовних вимог із складністю справи, зважаючи на обсяг доказів на підтвердження позовних вимог, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч гривень 00 копійок). У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 13 420, 00 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень нуль копійок) розмірі та витрати на професійну правову допомогу в сумі 38 000, 00 грн. (тридцять вісім тисяч гривень 00 копійок). відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved