Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

05.02.2024 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: стягнути відповідачки на користь позивача суму надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді пенсії та суму сплаченого судового збору. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 04.03.2024 року відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, у якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлявся про дату час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив справу розглядати без його особистої участі. В судове засідання відповідачка не з`явилася, повідомлялася про дату час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, подала до суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог, просила справу розглядати без його особистої участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вищевказаний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області перебуває [PERSON] , [INFO] , якій було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV. 30.05.2023 року [PERSON] звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону. З 30.05.2022 року пенсіонерці було призначено пенсію за віком у розмірі 11759,57 грн. (розпорядження від 05.06.2023). Перевіркою пенсійної справи було виявлено, що при перерахунку пенсії "перехід з виду на вид" позивачем було помилково встановлено для відповідачки підвищення у розмірі 960,33 грн. згідно постанови КМУ №963 від 15.09.2021 р. "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб у 2022 році та в подальшому". В п.3 цієї постанови зазначено, що жінкам, які народилися у період з 1 січня 1962 року по 31 грудня 1962 рік, до пенсії за віком, обчисленої відповідно до ст. 27 Закону, встановлюється підвищення в розмірі 9 відсотків зазначеної пенсії за умови, що до цього їм не призначалася будь-яка пенсія. Враховуючи те, що до призначення пенсії за віком [PERSON] отримувала пенсію по інвалідності, позивачем під час перевірки було встановлено, що відповідачка не мала права на доплату згідно п. 3 Постанови КМУ №963 від 15.09.2021 року. Згідно матеріалів справи, за період з 30.05.2023 року по 31.08.2023 (тобто, з моменту призначення до моменту виявлення помилки) [PERSON] виплачено пенсію у загальному розмірі 29278,47 грн. Судом встановлено, що після виправлення помилки позивачем та перерахунку позивачем пенсії, згідно протоколу призначення від 07.08.2023 року, розмір призначеної пенсії з 30.05.2023 року склав 10799,24 грн. Таким чином, судом встановлено, що з вини позивача по о/р № [NUMBER] у [PERSON] виникла переплата пенсії у сумі 2942,94 грн. за період з 30.05.2023 року по 31.08.2023 рік. У позовній заяві ГУ ПФУ в Одеській області вважає, що кошти в розмірі 2942,94 грн. підлягають поверненню позивачкою на підставі ст. 50 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV, проте суд не може погодитись з такими твердженнями позивачи та роз`яснює наступне. Згідно ст. 50 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Отже, змісту зазначеної статті 50 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що утримання виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, зокрема, зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Тобто, обов?язковою умовою є свідомі, активні та навмисні дії з боку пенсіонера, які призвели до надмірної виплати йому пенсії. Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним. Судом під час розгляду справи було встановлено, що вимоги позивача про нарахування було здійснено не як внаслідок зловживань з боку відповідачки чи введенням в оману працівників органів ПФУ відповідачкою, а з вини позивача. Доказом цього є те, що позивач самостійно зазначив у позовній заяві, що при переводі [PERSON] з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, ГУ ПФУ в Одеській області помилково застосувало норми Постанови КМУ №963 від 15.09.2021«Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб у 2022 і в подальшому», а саме: встановило щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 9 відсотків. Суд зазначає, що за відсутності рахункової помилки з боку ГУ ПФУ в Одеській області і недобросовісності з боку пенсіонера, надмірно виплачені пенсійні кошти не підлягають поверненню, що визначено п. 1 ч. 1 статті 1215 ЦК України. Згідно ст.. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз?яснено, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Судом встановлено, що допущена позивачем помилка не може бути віднесена до рахункової помилки (тобто пов?язаної із арифметичними обчисленнями та підрахунками), оскільки помилка має характер людського фактору і допущена під час виконання працівником ГУ ПФУ в Одеській області своїх повноважень та не може вважатися рахунковою помилкою. Отже, за відсутності рахункової помилки та зловживань з боку відповідача, а як зазначено самим позивачем - через помилково застосування доплати у розмірі 9%, передбаченої Постановою КМУ від 15.09.2021 року №963 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб у 2022 році та в подальшому», стягнення надміру виплачених сум невірно нарахованої пенсії не допускається Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а, у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2016 року у справі №686/26486/14-а та постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі N 340/644/15-а та від 21 лютого 2020 року у справі № 173/424/17 (2 а/173/41/2017). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08.04.2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15.09.2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`ілдіз проти Туреччини» від 18.06.2002 року та «Белер проти Італії» від 05.01.2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов?язків. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: dismissed