Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

I. Виклад позицій позивача та відповідача. 19.02.2024 [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про стягнення аліментів на її утримання до досягнення сином [PERSON] трьох років в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає з нею. Відповідач з сім`єю не проживає, добровільно матеріальної допомоги на її утримання до досягнення дитиною трьох років не надає, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. Відповідач [PERSON] повторно на виклик суду не прибув. ІІ.\~Заяви (клопотання)\~учасників справи. 25.04.2024 від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.29). Інших заяв і клопотань пов`язаних з розглядом справи, від учасників справи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 18 березня 2024 року, з викликом сторін. Клопотань від сторін про інше не надходило. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с. 17). Ухвалу суду від 19.02.2024 направлено на адресу відповідача, зазначену у позовній заяві, яку він отримав 11.03.2024 (а.с.21). У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладався з 18.03.2024 на 03.04.2024, 03.04.2024 на 25.04.2024. У судові засідання, призначені на 18.03.2024, 03.04.2024, 25.04.2024 відповідач [PERSON] не з`явився. Про час і місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Повідомлення про час і місце розгляду справи надіслано на адресу місця проживання відповідача [PERSON] , яка зазначена в поданій позовній заяві. Судові повістки вручено, що підтверджується зворотніми рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.21, 26, 29). Отже, в силу ч.3 ст.131 ЦПК України суд визнає, що позивач [PERSON] повторно не з`явився до суду без поважних причин. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, повторно на виклик суду не прибув по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем проживання (а.с. 21, 26, 29). Про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності або про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі\~ наявних доказів, про що постановлено ухвалу, відповідно до вимог статтей 280 -281 ЦПК України.\~ У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої\~статті 247\~ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось. Перешкод для пред`явлення позову про стягнення аліментів\~на утримання\~дружини до\~досягнення дитиною\~трьох років, судом\~не встановлено. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджується кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до\~практики,\~яка відображає\~принцип належного\~здійснення правосуддя,\~судові рішення\~мають достатньою\~мірою висвітлювати\~мотиви,\~на яких\~вони базуються.\~Межі такого\~обов`язку можуть\~різнитися залежно\~від природи\~рішення та\~мають оцінюватись,\~виходячи з\~обставин кожної\~справи (рішення\~"Руїз\~Торійа проти\~Іспанії"\~від 09.12.1994).\~Конвенція не\~гарантує захист\~теоретичних та\~ілюзорних прав,\~а гарантує\~захист прав\~конкретних та\~ефективних (рішення\~"Артіко\~проти Італії"\~від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений \~ \~ \~ \~ законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідач [PERSON] не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень, на виклик суду повторно не прибув. Небажання [PERSON] надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з`являтися на виклик суду, дає суду право обмежитись доказами, наданими позивачем. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено,\~що сторони\~з 24.11.2021\~перебувають у\~зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 24.11.2021 (а.с.8). Під час перебування у шлюбі у сторін даного цивільно правового спору 25.07.2022 народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шаргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 04.08.2022 (а.с.6). Дитина проживає з матір`ю - [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області №01 191/306 від 15.02.2024 (а.с.10). Відповідач [PERSON] з сім`єю не проживає, регулярної матеріальної допомоги на утримання дружини не надає. Позивач [PERSON] у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, не має змоги працювати і утримувати себе. У добровільному порядку питання щодо утримання дружини позивач та відповідач не вирішили. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Статтею 75 СК України\~передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Відповідно до ч.1ст.80\~СК України аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя або у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач має працездатний вік та працює, відсутність у позивачки самостійного доходу та те, що на утриманні відповідач має ще малолітню дитину. Відповідно до ст. 84 СК України, дружина з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аналіз вище вказаної норми закону, дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: перебування у зареєстрованому шлюбі з чоловіком, проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка можливості для надання матеріальної допомоги (аліментів). Отже, за змістом вищевказаної норми права, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Такий правовий висновок, вказаний Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2018 року у справі № 202/712/17, провадження № 61-28943св18, які є обов`язковими для врахування всіма судами України. Розмір аліментів\~на утримання\~дружини у\~зв`язку з\~проживанням з\~нею дитини\~сімейним законодавством\~не визначено,\~тому суд\~вважає за\~можливе застосувати\~ст.80\~СК України,\~за якою\~розмір аліментів\~на утримання\~подружжя за\~рішенням суду\~може бути\~присуджено у\~частці від\~заробітку (доходу). Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Вищезазначене кореспондується з висновками Верховного Суду викладених в постанові від 19.01.2018 у справі № 541/1208/16-ц. VІ.\~Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог переконує суд, що позивачем [PERSON] надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження її права на утримання до досягнення дитиною, яка проживає з нею трьох років, а з боку відповідача [PERSON] це право порушено і підлягає судовому захисту. VІІ. Розподіл судових витрат Згідно з вимогами ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 1211,20 грн. У силу ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved