Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

03 травня 2024 року заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] , в якій просить визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: 1) заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 (шість) місяців; 2) заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань менше 50 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 (шість) місяців; 3) заборонити [PERSON] , [INFO] , вести з [PERSON] , [INFO] , листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 (шість) місяців; 4) заборонити [PERSON] , [INFO] , особисто або через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , [INFO] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 (шість) місяців. В обґрунтування заяви заявник вказує, що є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] . Брат проживає разом із заявником за адресою: [ADDRESS] За час проживання [PERSON] систематично вчиняв щодо заявниці психологічне та фізичне насильство, тому вона змушена була звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Терміновим заборонним приписом від 09 березня 2024 року стосовно [PERSON] визначено обмеження його прав відносно [PERSON] строком на 10 діб, а саме: заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Оскільки після винесення припису [PERSON] не змінив свою поведінку, у заявника виникла необхідність звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису (а.с. 1-3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 травня 2024 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 17-18) Ухвалою суду від 03 травня 2024 року відкрито провадження у даній справі (а.с.19-20). Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримала вимоги заяви у повному обсязі, просила задовольнити заяву. У судове засідання заінтересована особа [PERSON] не прибув, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, зокрема викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до частини першої-другої статті 350-5 Цивільного процесуального кодексу України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі, якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Враховуючи вимоги статті 350-5 Цивільного процесуального кодексу України щодо часових меж розгляду справи про видачу обмежувального припису, оскільки судом було вжито всіх можливих заходів, спрямованих на недопущення порушення прав будь-кого з учасників судового провадження, враховуючи, що заборони розгляду такого роду заяв за відсутності належним чином повідомлених учасників справи немає, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи з постановленням рішення на підставі положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд, заслухавши пояснення заявника, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 09 березня 2024 року відносно [PERSON] , [INFO] , складений терміновий заборонний припис стосовно кривдника строком на 10 діб (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2019 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є дочка [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається: з права на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0, 2342 га, та знаходиться на території с. Микитинці, Івано-Франківська область (а.с. 8). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 9). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є дочка [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на 1/2 частку, син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на 1/2 частку. Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво, складається з 1/4 частки домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на 1/4 частку. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається: з домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є дочка [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на 1/2 частку. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається: з домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 16 листопада 2004 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище дружини після розірвання шлюбу [PERSON] (а.с.13). На домоволодіння за адресою: [ADDRESS] складено технічний паспорт (а.с.14-16). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 Цивільного процесуального кодексу України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Як наголошено у пунктах 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких рідні брати і сестри (пункт 11). Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частина четверта статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з частиною четвертою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19) зробив висновок про те, що «притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП ) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису». Суд вважає, що наведені заявником фактичні та правові підстави в сукупності з доданими до заяви доказами дозволяють суду дійти висновку про обґрунтованість вимог заявника, можливість їх задоволення та необхідність вжиття відповідних заходів реагування, визначених законом. Також судом приймаються до уваги та проведено оцінку ризиків (вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення) у поведінці кривдника [PERSON] відносно [PERSON] як особи, яка постраждала від домашнього насильства в сім`ї. З метою захисту прав заявника від насильства в сім`ї суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис відносно [PERSON] з встановленням декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладенням на нього обов`язків, зокрема, встановлених частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», строком на 6 (шість) місяців. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, тому суд вважає, що заявником доведено існування загрози вчинення її братом [PERSON] протиправних дій у майбутньому. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справі доведено. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Відповідно до вимог статті 320 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа є власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Доказів про наявність іншого житла у [PERSON] заявником не підтверджено у судовому засіданні та під час розгляду справи судом не здобуто. Таким чином, проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги заявника про заборону [PERSON] , [INFO] , перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 (шість) місяців; заборону [PERSON] , [INFO] наближатися на відстань менше 50 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 (шість) місяців, не підлягають задоволенню, адже [PERSON] дане домоволодіння належить на праві приватної власності, тому відповідно до вимог цивільного законодавства останній не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм майном, власником якого він є. Беручи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку про високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис. З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявником розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] у вигляді таких заходів тимчасового обмеження його прав, поклавши на останнього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки: 1) заборонити [PERSON] , [INFO] , вести з [PERSON] , [INFO] , листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 (шість) місяців; 2) заборонити [PERSON] , [INFO] , особисто або через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , [INFO] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 (шість) місяців. При цьому суд вважає, що покладення даних обов`язків на заінтересовану особу [PERSON] буде достатніми для попередження насильства в сім`ї. Отже, суд, співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що є достатніми аргументи заявника для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , тому заяву про видачу обмежувального припису необхідно задовольнити частково. На підставі частини четвертої статті 350-6, пункту 10 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. В силу частини третьої статті 350-5 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 1, 3, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: partial