Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Експобанк», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому, з урахуванням уточнень, просив остаточно стягнути солідарно на його користь з [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Експобанк» матеріальну шкоду у розмірі - 2 588 000 грн, моральну шкоду - 250 000 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що вироком Святошинського районного суду м.Києва від 01.07.2014 року № 1/759/2/14, залишеним без зміно ухвалою Київського апеляційного суду від 03.11.2020 року, визнано винною [PERSON] у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191 КК України, [PERSON] , [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. В рамках розгляду справи ним було заявлено цивільний позов про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Експобанк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 2 588 000 грн 250 000 грн моральної шкоди. За вказаним вироком, цивільний позов було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на його користь 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 25 000 грн моральної шкоди, в частині солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Експобанк» було залишено без розгляду. Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2021 року в частині визнання виними [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, а також в частині залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих, зокрема його позову щодо солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Експобанк» скасовано та призначено новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції. Верховний Суд зазначив, що залишення без розгляду цивілньих позовів потерпілих про стягнення у солідарному вигляді шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочинів є істотним порушенням кримінально процесуального закону. Як наслідок, суд прийшов до висновку, що оскільки в судовому засіданні встановлено, що підсудні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] притягнуті в одній кримінальній справі, але за самостійні злочини, а відтак, відсутні підстави для солідарного відшкодування підсудними матеріальної та моральної шкоди. Однак вважає, що шкода відшкодовується тією особою, з боку якої відбувались активні дії по нанесенню відповідної шкоди, відповідно, якщо такі активні дії, направлені на заподіяння шкоди, здійснювались спільно кількома особами, то такі особи несуть солідарну відповідальність. Отже, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями та бездіяльністю, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У вироці суду, який набрав законної сили, втановлено обставини, що [PERSON] вчинила злочинні дії, внаслідок яких йому було завдано матеріальну шкоду. В свою чергу [PERSON] , [PERSON] , як службові особи, вчинили бездіяльність, яка полягає, в тому, що вони не запобігли вчиненюю злочинів, яке виразилось у безперешкодному неоприбуткуванні начальником відділу касових операцій Станкобудівної філії ВАТ «КБ «Експобанк» [PERSON] готівкових коштів, отриманих від громадян, для зарахування на депозитні рахунки та придбання іноземної валюти, отже вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України доведена вироком суду. Службова недбалість належить до злочинів із матеріальним складом, який визнається закінченим з моменту спричинення тяжких наслідків, отже визнання винними [PERSON] та [PERSON] свідчить про наявність таких наслідків - завдання матеріальних збитків потерпілим в сумі 27 679 183,74 грн, в тому числі йому у розмірі 2 588 000,00 грн. Службовою недбалістю, а фактично бездіяльністю [PERSON] та [PERSON] створено сприятливі умови для вчинення [PERSON] особливо тяжких злочинів у результаті яких потерпілим було завдано матеріальної та моральної шкоди. Як встановлено у вироку та не спростовано судами апеляційної та касаційної інстанції, зокрема, по відношенню до нього [PERSON] , здійснювала злочинну діяльність, під час перебування на посаді начальника відділу касових операцій Станкобудівної філії ВАТ КБ «Експобанк», перебуваючи на своєму робочому місці в Станкобудівній філії ВАТ КБ «Експобанк» по пр. Перемоги, 67 в м. Києві, через віконце каси "Валютна каса". В свою чергу, як зазначено у вироку, [PERSON] .. [PERSON] будучи службовими особами юридичної особи приватного права (директор філії та головний бухгалтер філії відповідно) і наділені організаційно-розпорядчими функціями неналежно виконували свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки правам свободам та інтересам громадян, не запобіг вчиненню злочинів, яке виразилось у безперешкодному неоприбуткуванні [PERSON] готівкових коштів, отриманих від громадян для зарахування на депозитні рахунки та придбання іноземної валюти. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] володіли необхідними повноваженнями та мали обов`язки щодо контролю за діяльністю філії в цілому та контролю за належним виконанням працівниками філії, в даному випадку [PERSON] своїх обов`язків, щодо документування та оприбуткування коштів отриманих від потерпілих, оскільки, як встановлено у вироку [PERSON] здійснювала свою злочинну діяльність, перебуваючи на посаді, на робочому місці у приміщенні філії. Відтак, наявний причинний зв`язок між заподіяною шкодою потерпілим та неналежним виконанням, фактично бездіяльністю [PERSON] та [PERSON] покладених на них нормативними документами обов`язків, незважаючи на те, що ці особи притягнуті до кримінальної відповідальності за самостійні злочини. Ним не було отримано виконавчий лист на виконання вироку, яким було задоволено його цивільний позов про стягнення з [PERSON] на його користь 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 250 000 грн моральної шкоди, а відтак, прийняття рішення про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Експобанк» матеріальної та моральної шкоди, не призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж шкоди. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 20.05.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 14-15). 06.12.2021 року [PERSON] надала відзив на позовну заяву, у якому просила заявлені позовні вимоги залишити без задоволення та закрити провадження у справі. Вказала, що у вироку суду першої інстанції чітко визначено про те, що саме [PERSON] особисто здійснювала всі дії щодо отримання коштів і без будь-яких належних на те підстав приймала грошові кошти від потерпілих саме за їх проханням їй і було призначено судом остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, яке належить їй на праві приватної власності. Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд визнав, що допитані в судовому засіданні потерпілі, кожен окремо і послідовно наполягали на тому, що кошти вони особисто передавали [PERSON] , в тому числі і [PERSON] , який в своїй заяві старшому слідчому СУ ГУ МВС у м. Києві Сміху В.В. від 07.10.2009 року чітко вказав , що матеріальні збитки йому причинила начальник відділу касових операцій банку [PERSON] . Договорів банківського вкладу з банком всі потерпілі, в тому числі і [PERSON] не укладали, квитанції про внесення коштів у нього відсутні. В усіх заявах потерпілих, які поступали до слідчого з моменту порушення кримінальної справи проти самої [PERSON] з 10.07.2009 р. і до останніх всіх заяв у січні 2010 року, міститься повідомлення про злочин, який вчинила [PERSON] і саме вона, як потерпілі кажуть, увійшла до них в довіру і заволоділа їх грошима. Жодної заяви в справі немає де було б згадано про банк, [PERSON] чи [PERSON] . Це все підтверджує, що потерпілі вступали з [PERSON] в особисті відносини. Всі потерпілі знали, що вони віддають свої кошти особисто [PERSON] без договору з банком, оскільки були привабливі відсотки, які вона їм обіцяла і це підтвердила [PERSON] у судовому засіданні. Факт здачі, як [PERSON] , так і іншими потерпілими грошей в касу банку нічим не підтверджено. Всі потерпілі намагаються приховати той факт, що вони робили незаконні операції, жодний потерпілий, в тому числі [PERSON] не зміг доказати свої законні, офіційні правові стосунки з банком, тобто не має доказів правових стосунків з банком, а не особисто з [PERSON] . Ніяких дій з боку керівництва філії, а саме: розпоряджень, наказів, підписаних будь - яких документів немає, що говорить про те, що немає конкретних доказів, що було зловживання службовим становищем. [PERSON] в судових засіданнях заперечувала попередню змову з [PERSON] і [PERSON] щодо заволодіння чи привласнення коштів потерпілих. Згідно Ухвали Верховного Суду відсутні фактичні дані, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] були в зговорі, направленому на розкрадання майна потерпілих. Всі потерпілі в тому числі і [PERSON] віддавали грошові кошти лише обвинуваченій [PERSON] , з підстав, які визначила безпосередньо [PERSON] (зокрема розписки), і не були визначені положенням Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493. Вона ніколи не порушувала свої службові обов`язки, які визначені посадовою інструкцією головного бухгалтера і не порушувала ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Про банки та банківську /щільність», не зловживала своїм службовим становищем і не використовувала його всупереч інтересам служби. У Станкобудівній філії КБ «Експобанк», на посаді головного бухгалтера, вона працювала з 19.05.1993 року і протягом всіх цих років при виконанні своїх обов`язків головного бухгалтера не було встановлено та зафіксовано жодних порушень в її діяльності жодним із контролюючих та перевіряючих органів. Про те, що [PERSON] займалася протиправними діями вона дізналася тільки після того, як вона зникла і потім з`явились заяви потерпілих. [PERSON] , видавши розписки, підтвердила укладення договору позики з тим, кому видала розписку та зобов`язалась особисто повернути борг, оскільки інше не встановлено договором (т. 1 а.с. 32-36). 06.12.2021 року [PERSON] надав відзив на позовну заяву, у якому просив заявлені позовні вимоги залишити без задоволення та закрити провадження у справі. Вказав, що у вироку суду першої інстанції чітко визначено про те, що саме [PERSON] , особисто здійснювала всі дії щодо залучення коштів і без будь-яких належних на те підстав приймала грошові кошти від потерпілих саме за їх проханням. Кожен з потерпілих, в тому числі [PERSON] , узгоджували свої дії з [PERSON] , яка видавала їм розписки, договорів банківського вкладу з банком вони не укладали, квитанції про внесення коштів у них відсутні. Результати перевірки банку свідчать про відсутність грошових надходжень до банку на час їх передачі потерпілими [PERSON] [PERSON] заперечувала попередню змову з [PERSON] та [PERSON] щодо заволодіння чи привласнення чужого майна. Всі потерпілі, в тому числі і [PERSON] , віддавали грошові кошти лише підсудній [PERSON] , з підстав, які визначила безпосередньо [PERSON] (зокрема розписки), і не були визначені положенням Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, якою зазначено, що банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні депозитні рахунки, які укладаються у письмовій формі і письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний рахунок підтверджено видачею документа, що відповідає Закону. Згідно ухвали Верховного Суду відсутні фактичні данні, що він, [PERSON] та [PERSON] були у зговорі, направленому на розкрадання майна потерпілих, крім того, не встановлено у нього наявність викрадених коштів. Також, в банку не було жодного документу, згідно якого необхідно було проводити оподаткування грошей потерпілих по касі, тобто фіксувати факт здійснення потерпілим своїх операцій у банку. Жодний з потерпілих не проводив з банком операцій по зарахуванню коштів на свої депозитні рахунки, він не давав ніяких вказівок по встановленню яких-небудь розмірів відсотків, які вони нібито повинні були сплатити потерпілим. Він, як керівник філії не давав [PERSON] жодних розпоряджень, вказівок, доручень в частині прийняття від фізичних осіб грошових коштів без оформлення банківських договорів і без будь якого касового документу, що підтвердила і [PERSON] в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи 15.02.2020 року ПАТ КБ «Експобанк» припинив свою діяльність, правонаступника немає (т. 1 а.с. 37-40). 24.01.2024 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшли відповіді на відзиви [PERSON] та [PERSON] , у якіх просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказував, що вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України доведена вироком, що свідчить про наявність таких наслідків - завдання матеріальних збитків потерпілим в сумі 27 679 183,74 грн в тому числі [PERSON] в сумі 2 588 000,00 грн. [PERSON] та [PERSON] недбало ставились виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не контролювали належним чином діяльність [PERSON] , що й дозволило їй протягом тривалого часу заволодівати коштам клієнтів в особливо великих розмірах (т. 1 а.с. 88-93). 04.02.2022 року до суду від [PERSON] , [PERSON] надійшли заперечення на відповіді на відзиви, у яких просять заявлені [PERSON] позовні вимоги залишити без задоволення. У вироку суду першої інстанції чітко визначено про те, що саме [PERSON] особисто здійснювала всі дії щодо отримання коштів і без будь-яких належних на те підстав приймала грошові кошти від потерпілих саме за їх проханням за що і була засуджена за ч. 4 ст. 190 та ч. 5 ст. 191 КК України їй було призначено судом покарання. Твердження представника позивача, що ВС фактично погодився з тим, що всі винні особи є солідарними боржниками і збитки мають стягуватись з винних осіб солідарно не є дійсним, оскільки Верховний Суд скасував лише залишення без розгляду окремих цивільних позовів і призначив новий судовий розгляд цих позовів у порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції. Він, [PERSON] та [PERSON] притягнуті в одній кримінальній справі, але за самостійні злочини, тому відсутні будь які підстави для солідарного відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т. 2 а.с. 28-30, 56-58). 23.05.2022 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла позовна заява в новій редакції. 24.05.2022 року в судовому засіданні прийнято нову редакцію позовної заяви (т. 2 а.с. 111-169, 170-171). 05.07.2022 року до суду від [PERSON] та [PERSON] надійшли відзиви на позовну заяву у новій редакції, у яких просять заявлені позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення (т. 1 а.с. 176-179, 209-210). 06.09.2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзиви Островського та [PERSON] , у якій просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що наведені [PERSON] та [PERSON] заперечення проти позову є необґрунтованими, не підтвердженими та такими, що не спростовують вимоги [PERSON] (т. 2 а.с. 235-240). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва Кириленко Т.В. від 20.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 247-248). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 05.06.2023 року призначено повторний автоматичний розподіл справи (т. 3 а.с. 17). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2023 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (т. 3 а.с. 18-19). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю.О. від 14.06.2023 року прийнято до провадження цивільну справу та розпочато підготовче судове засідання (т. 3, а.с.20). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю.О. від 13.09.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (т. 3 а.с. 176). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому, стягнути солідарно з відповідачів матеріальну та моральну шкоду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, вважає, що він належно виконував свої посадові обов`язки та він не може бути солідарним відповідачем у даній справі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, вважає, що особою, яка заподіяла шкоду є [PERSON] , а отже не підлягають задоволенню позовні вимоги відносно неї ( [PERSON] ). Відповідач АТ КБ «Експобанк» свого представника в судове засдіання не направили, відзив на позовну заяву у встановлений строк не надали, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені шляхом направлення кореспонденції на адресу знаходження, причини неявки суду невідомі. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем знаходження направлялась ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками та повістка, які повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказною адресою», «не знаходиться» (т. 3 а.с. 28, 182-183, 195-196, 207, 212-213), крім того листи направлятись на електронну адресу. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача АТ КБ «Експобанк» про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, заслухавши думку учасників справи суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що [PERSON] заявлено цивільній позов у кримінальній справі про відшкодування матеріальних та моральних збитків від злочину (т. 1 а.с. 1-2). Постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м.Києві Сміха В.В. визнано потерпілим [PERSON] у кримінальній справі на суму 2 588 000,00 грн (т. 1 а.с. 3-4). Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191 КК України та призначено їй покарання, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено йому покарання, [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено їй покарання. Цивільний позов було задоволено частково та стягнуто із [PERSON] на користь, зокрема [PERSON] , 2 588 000 грн. матеріальної шкоди та 250 000 грн. моральної шкоди, а в решті - позов залишено без розгляду (т. 3 а.с. 39-173). Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2021 року касаційні скарги прокурора, потерпілих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] задоволено частково, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року в частині залишення цивільного позову без розгляду скасовано, призначено новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишено без змін (т. 2 а.с. 71-76). Згідно ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Згідно із загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19, від 30 грудня 2020 року у справі № 482/48/19. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України. У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, статями 128, 129 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. Отже, позивач визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Він не позбавлений права на відшкодування такої шкоди у разі завершення кримінального провадження. Така позиція висловлена і у постанові Верховного Суду 03.02.2022 у справі №757/5974/19-ц. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час судового розгляду позивачем не надано та судом не встановлено доказів, щодо неправомірності дій зі сторони відповідачів [PERSON] , [PERSON] та причинно-наслідковий зв`язок між їх діянням та заподіянням шкоди [PERSON] . Так, вироком Святошинського районного суду м.Києва від 01.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, що спричинило тяжкі наслідки. Тоді як [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 190 КК України, шахрайство, вчинене у великих та особливо великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки. Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2020 року ПАТ КБ «Експобанк» припинив свою діяльність, правонаступника немає. [PERSON] своїм процесуальним правом на оскарження вироку Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року не скористався, Верховним Судом переглядався вирок суду першої інстанції в межах касаційних скарг прокурора, потерпілих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача 2 588 000 грн матеріальної шкоди та 25 000 грн моральної шкоди залишено в силі. Частинами 5, 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У вироці Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2014 року судом встановлено, що «…Оскільки в судовому засіданні встановлено, що підсудні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] притягнені в одній кримінальній справі, але за самостійні злочини, тому суд вважає, що відсутні підстави для солідарного відшкодування підсудними матеріальної та моральної шкоди…» (а.с.166 т.3). Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що «…досліджені докази беззаперечно свідчать про недбале виконання своїх службових обов`язків [PERSON] та [PERSON] через несумлінне ставлення до них, нездійснення контролю належним чином за діяльністю [PERSON] навіть стосовно «надійних клієнтів» банку, як докази вчинення [PERSON] та [PERSON] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК. Крім цього, [PERSON] не підтвердила попередню змову у вчинених злочинах вчинених нею та підсудними [PERSON] та [PERSON] …Таким чином, висновки суду про вчинення [PERSON] та [PERSON] злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК, є законними, вмотивованими та обгрунтованими..» (а.с.72-73 т.2). Позивачем не було надано суду достовірних, належних та достатніх письмових доказів, щодо наявності вини відповідачів у заподіянні йому шкоди. Відповідних рішень державних органів, якими б встановлювалось правові наслідки дій відповідачів по відношенню до позивача, також не було надано. Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позовних вимог, позивач не зазначив і судом не встановлено. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України та залишає їх за позивачем.

Outcome: dismissed