Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-30 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №25396, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. від 31.10.2017, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 310,09 доларів США; стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 362,00 грн. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 06.03.2008 між ним та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 490058171, за умовами якого позивачу було надано позику в сумі 11 409,90 доларів США під 14,5% річних. 31.10.2017 на підставі заяви ПАТ «Альфа-Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинений виконавчий напис № 25396 про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 310,09 доларів США. 10.12.2020 головним державним виконавцем Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання зазначеного виконавчого напису. Позивач вважає, що приватний нотаріус повинен був відмовити у вчиненні виконавчого напису за кредитним договором, оскільки заборгованість, що стягується за виконавчим написом, не була безспірною, та є необґрунтованою. Крім того, вказує, що оспорюваний виконавчий напис пред`явлений до виконання з пропуском встановленого законом строку. Також зазначив, що банк вже звертався з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та рішенням суду від 12.10.2016 по справі № 755/4407/16 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2021 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки, а також витребувано у приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. належним чином засвідчену копію виконавчого напису № 25396 від 31.10.2017, а також копію матеріалів нотаріальної справи, яка була заведена на підставі зазначеного виконавчого напису. Позивач копію ухвали суду про відкриття провадження отримав 28.04.2021. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 20.05.2021, а третіми особами приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. - 20.05.2021 і, відповідно, Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - 21.05.2021. 09.06.2021 АТ «Альфа-Банк» подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що звертаючись до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису банк подав документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172). Таким чином, за твердженнями відповідача, банк виконав усі вимоги чинного законодавства для підтвердження факту безпірності заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим вважає посилання позивача на необхідність надання інших документів такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. У відзиві АТ «Альфа-Банк» також вказує, що за умовами кредитного договору (пункт 11.3) сторони домовились щодо збільшення строку позовної давності та становить 50 років, що дає відповідачу право на повернення наданих позивачу у кредит коштів, а також передбачених частиною другою статті 625 ЦК України санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором. Отже, відповідач звернувся до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису для захисту своїх порушених прав та стягнення боргу з урахуванням частини другою статті 625 ЦК України за останні три роки, про що чітко вказано у виконавчому написі. Крім того, Банк вважає твердження позивача про незаконність та нечинність Переліку № 1172 на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 безпідставними, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.03.2017 зупинення виконання постанови апеляційного суду. Судове рішення у справі суд постановив 01.11.2017, при цьому виконавчий напис вчинено 31.10.2017, тобто під час зупинення дії постанови судом касаційної інстанції. Також Банк просить застосувати строк позовної давності, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки виконавчий напис вчинено 31.10.2017, однак позов подано 23.03.2021. 08.11.2022 та 16.11.2022 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. надійшло повідомлення про неможливість подання витребуваних судом доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2023 позовна заява [PERSON] була залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. 15.12.2023 уповноваженим представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків з додатками. Вивчивши зміст поданих документів приходжу до висновку, що позивачем виконані вимоги суду викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, а відтак відповідно до ч. 12 ст. 187 ЦПК України позовну заяву слід вважати подано в день її первісного подання до суду. Інших заяв по суті справи не надходило. Крім того, суд враховує, що відповідно до відомостей ЄДРПОУ АТ «Альфа-Банк» змінило своє найменування на АТ «Сенс-Банк». Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06.03.2008 між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 490058171, за умовами якого банк надає позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором предмет застави, а позичальник приймає кредит та передає банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором предмет застави. Сума кредиту складає 11 409,90 доларів США, зі сплатою номінальної процентної ставки 14,5% річних, з датою остаточного повернення кредиту - 06.03.2024. Договір укладено у простій письмовій формі. 30.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 25396, про звернення стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 490058171 від 06.03.2008, укладеним з АТ «Альфа-Банк», заборгованість за кредитним договором на загальну суму 3 310,09 доларів США. Як на підставу вчинення виконавчого напису, приватний нотаріус посилався на статті 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами Укаїни, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 «296/5 та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 02.09.1993 № 3425-XII «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18), від 15.01.2020 у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах: від 07.02.2018 у справі № 204/4071/17 (провадження № 61-360св18), від 09.02.2022 у справі № 547/210/20 (провадження № 61-16834св21), від 16.11.2022 у справі № 369/16105/19 (провадження № 61-6145св22),від 28.06.2023 у справі № 761/19654/21 (провадження № 61-9744св22). Крім цього, Верховний Суд зауважує, що у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що: «оскільки у судовому порядку постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10.12.2014, втратила чинність (у частині) 22.02.2017 з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. Подібна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2016 скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: пункт 1. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», пункт 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 № 23, а оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 31.10.2017, тобто після набрання законної судовим рішенням сили. З огляду на викладене, посилання Банку у відзиві на те, що виконавчий напис вчинено до закінчення касаційного розгляду справи, а саме 31.10.2017 під час зупинення дії постанови апеляційного суду на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.03.2017, є такими, що спростовуються вищевикладеним. Крім того, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17, та в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 158/2157/17, «оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса». Отже, викладені Банком доводи про те, що ним надано приватному нотаріусу усі необхідні документи, визначені Переліком № 1172, які підтверджують факт безпірності заборгованості, не знаходять свого підтвердження. Крім того, як вбачається з матеріалів справи рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.10.2016 у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490058171 відмовлено у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог. Таким чином, відповідач не спростував викладені у позові доводи сторони позивача та на надав суду доказів, які б підтверджували правомірність звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Отже, в порушення вказаних положень матеріального права оспорюваний виконавчий напис було вчинено на підставі Кредитного договору, який нотаріально не посвідчений. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо тверджень про пропуск позивачем строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За таких обставин, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Оскільки про оскаржуваний виконавчий напис позивач дізнався після відкриття головним державним виконавцем Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчого провадження на постанови від 10.12.2020 № [NUMBER] з примусового виконання зазначеного виконавчого напису, тому суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду, подаючи позовну заяву 31.03.2021. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58(sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29). Таким чином, інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягненню на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплати судового збору на суму 908 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved