Jurisdiction: civil
Date: 2024-05-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути заборгованість в розмірі 33112,97 грн., яка складається з 19343,93 грн. - заборгованості за основною сумою боргу, 13769,04 грн. - заборгованості за відсотками та судових витрат у розмірі 3028,00 грн. Зазначає, що відповідач не виконувала в повному обсязі умови договору від 18.10.2017 та допустила утворення заборгованості, яку в добровільному порядку не погашає. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, в разі неявки в судове засідання відповідача, просила винести заочне рішення. Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов, не надавав. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву, тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.10.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №R02.188.39991 за яким відповідач отримав кредит в сумі 21004 грн. зі сплатою процентів за користування коштами кредитної лінії в розмірі 90% річних, строком на 90 місяців. 07.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №07072023. Відповідно до витягу з реєстру боржників №4 до договору факторингу, позивач набув право вимоги до відповідача на суму 33112,97 грн., з яких: 19343,93 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 13769,04 грн. - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст.1077,1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частинами 1,3 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За нормами ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-979цс15. Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частин 1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1046 та ч.2 ст.1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей, а тому позивач має довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей. Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі №6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі №464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі №194/1126/18. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Також, у розрахунку відсутні дані про те, з якого часу виникла заборгованість у [PERSON] , як було здійснено її нарахування та за який період. Розрахунок заборгованості складений та наданий позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ», а не ПАТ «Ідея Банк». У той же час, позивач зазначає, що саме на час відступлення банком права вимоги товариству, у відповідача перед банком уже існувала заявлена до стягнення сума заборгованості за кредитними договорами, однак такого розрахунку складеного банком суду не надано. Також, суду не надані і виписки з рахунків відповідача для встановлення розміру наданого кредиту, факту користування відповідачем наданими йому коштами, обставин погашення відповідачем кредиту та сплати відсотків. А також докази повідомлення боржника [PERSON] про відступлення права вимоги за кредитним договором, як це передбачено вимогами п.5.3. договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Однією з засад цивільного судочинства є його диспозитивність. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.1,2,8 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Дослідивши надані позивачем докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає, що позивачем до позовної заяви не надано доказів, які підтверджують отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Суд також вважає, що позивачем на підтвердження своїх доводів не надано і доказів, які підтверджують, що [PERSON] має заборгованість за кредитним договором на суму 33112,97 грн., які нараховані АТ «Ідея Банк», оскільки такі розрахунки заборгованості не надані. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано докази, які б беззаперечно свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та їх розмір, а також не надано доказів обґрунтованості заявлених сум заборгованості, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором №R02.188.39991 від 18.10.2017, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, судові витрати, згідно зі ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача, з урахуванням відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed