Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-29 00:00:00

Адвокаткою Ткаченко Н.М. був поданий до суду позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, внаслідок яких народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . 30.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.06.2022 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка переїхала з м.Київ до м.Прилуки, залишивши дитину з батьком. [PERSON] зловживає алкогольними напоями, знаходиться на диспансерному обліку внаслідок вживання алкоголю. За місце проживання відповідачка характеризується посередньо, неодноразово на її адресу надходили скарги, часто конфліктує з сусідами та вчиняє сварки. З дочкою [PERSON] не спілкується взагалі, участі у вихованні дитини не приймає, не дбає про її фізичний та розумовий розвиток, не надає матеріальної допомоги, тому [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. У судове засідання позивач та його представниця не з`явилися, проте остання подала до суду заяву, згідно з якою просила провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.п.57). Відповідачка у судове засідання не з`явилася також, проте подала до суду заяву, згідно з якою проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.п.38). Представниця третьої особи у судове засідання не з`явилася, проте подала заяву, згідно з якою просила провести розгляд без її участі (а.п.54). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і необхідність задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.11.2017 [PERSON] народилася [INFO] та її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.п.6). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.06.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано 30.04.2021, було розірвано (а.п.19). Відповідно до копії довідки від 15.11.2023 [PERSON] спостерігається в КНП «ЦПМСД №2» Голосіївського району (а.п.7). Батько дитини - [PERSON] має постійний дохід (а.п.21), за місцем проживання та роботи характеризується позитивно (а.п.17, 23), не знятих чи непогашених судимостей не має (а.п.18). Відповідно до копії довідки мати дитини [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом - психічні по поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (а.п.16). Згідно з копією характеристики [PERSON] за місцем проживання характеризується посередньо. Неодноразово на її поведінку надходили скарги від мешканців будинку. На фоні вживання алкоголем вона часто конфліктує з сусідами та вчиняє сварки. Зі слів батьків, [PERSON] періодично не проживає за місцем її реєстрації, адреси її проживання у цей період батьки не знають (а.п.22). Відповідно до копії листа АТ «ПУМБ» та витягу, наданого Українським бюро кредитних історій, [PERSON] має заборгованості за кредитними договорами (а.п.8-15, 24). Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 09.02.2024 [PERSON] не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] у зв`язку з тим, що вона не має можливості та бажання в подальшому приймати участь у вихованні дитини (а.п.38). З висновку органу опіки та піклування Прилуцької міської ради від 23.02.2024 вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітньої дочки [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам дитини (а.п.47-48). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлено законом (ч.1 ст.152 СК України). При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, згідно зі ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Таким чином, відповідно до ст.164, 170 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). При цьому, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст.166 СК України). Пленум Верховного Суду України в п.15, 16 постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ч.7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей, зважаючи саме на які суд прийшов до твердого переконання про те, що [PERSON] , [INFO] , беззаперечно має бути позбавлена батьківських прав відносно своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , від виховання якої вона свідомо самоусунулася, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не утримує дитину матеріально, не спілкується з нею, не цікавиться її життям та навчанням, хоча має таку можливість, у зв`язку з чим суд і прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі наведеного та ст.7, 150, 152, 155, 164-165, 170 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.3 Конвенції «Про права дитини», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved