Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ГУНП у Вінницькій області, Державної казначейської служби України, з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 27 280 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. Позов мотивовано тим, що 05.04.2023 стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №136234 за ч.2 ст.130 КУпАП. Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.04.2023 у справі №135/394/23 провадження у справі за вказаним протоколом було закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Крім цього, постановою серії ЕАС №6783511 від 05.04.2023 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП. Рішенням Ладижинського міського суду Віннцької області від 09.06.2023 у справі №135/442/23 вказану вище постанову було скасовано та закрито справу про адміністративне правопорушення. Складання зазначених вище протоколу та постанови завдало позивачу моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яка полягає у тому, що внаслідок складання вказаного протоколу про адміністративне правопорушення та винесення щодо нього постанови про притягнення до адміністративної відповідальності його честь в очах близьких була принижена, а розгляд справ про адміністративні правопорушення вимагав від позивача додаткових зусиль в організації усталеного способу життя, здійснення незапланованих витрат. Позивач переживав душевні страждання через те, що був вимушений доводити свою невинуватість. Крім цього, у зв`язку з неправомірними діями працівників поліції позивач поніс витрати матеріального характеру у розмірі 27 280 грн., з яких: за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу - 5880 грн.; витрати на послуги евакуатора - 6400 грн.; витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2024 справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. (а.с. 79) 12.03.2024 від відповідача ГУНП у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими. Працівники поліції під час складання протоколу та винесення постанови діяли правомірно та в межах наданих ним повноважень, з огляду на фактичні обставини вчинення позивачем правопорушень, а тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача відшкодування шкоди. Позивач не довів наявність та розмір завданої йому моральної шкоди, а також співмірність розміру витрат на правничу допомогу. Крім цього, зазначає, що ГУНП у Вінницькій області є неналежним відповідачем у справі, а належним відповідачем є саме Державна казначейська служба України. З огляду на викладене, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. (а.с.85-98) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Бодачевська М.В. позов підтримала, просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представника відповідача ГУНП у Вінницькій області - Ільяшова В.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з підстав зазначених у відзиві. Представника відповідача Державної казначейської служби України - Сімонова Н.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 05.04.2023 інспектором СРПП ВП-3 Гайсинського РУП Брудницьким Я.В. стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №136234 за ч.2 ст.130 КУпАП. (а.с.3) Постановою серії ЕАС №6783511 від 05.04.2023, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП. (а.с.11) Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 05.04.2023, автомобіль Volkswagen Golf, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , було затримано шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку в м. Немирів Вінницької області. Огляд та тимчасове затримання транспортного засобу здійснено у зв`язку з ст.130 КУпАП. (а.с.22) Вказане також підтверджується відповіддю Відділення поліції №3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області. (а.с.28) Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.04.2023 у справі №135/394/23 провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. (а.с.12-14) Предметом розгляду у даній справі були обставини, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №136234 за ч.2 ст.130 КУпАП. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 09.06.2023 у справі №135/442/23 скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАС №6783511 від 05.04.2023, згідно якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП у виді штрафу у розмірі 20 400 грн. та закрито справу про адміністративне правопорушення. (а.с.15-21) Відповідно до квитанції №1030 від 07.11.2023, [PERSON] за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу Volkswagen Golf, державний номерний знак [NUMBER] у період з 05.04.2023 по 12.04.2023 необхідно сплатити 1008 грн. з ПДВ. (а.с.122) Відповідно до квитанції №1031 від 07.11.2023, [PERSON] за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу Volkswagen Golf, державний номерний знак [NUMBER] у період з 12.04.2023 по 07.11.2023 необхідно сплатити 4872грн. з ПДВ. (а.с.121) Відповідно до рахунку на оплату, [PERSON] необхідно було сплатити ТОВ «Варіо Агро» 6400 грн. за послуги евакуатора. (а.с.120) 07.11.2023 [PERSON] в повному обсязі сплатив кошти за послуги евакуатора та за тимчасове зберігання транспортного засобу, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції №0.0.3288965836.1 від 07.11.2023 на суму 1008 грн., квитанцією до платіжної інструкції №0.0.3288965509.1 від 07.11.2023 на суму 4872 грн. та квитанцією до платіжної інструкції №0.0.3288964362.1 від 07.11.2023 на суму 6400 грн. (а.с.119) 08.04.2023 між адвокатом Бодачевською М.В. та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги. (а.с.39) Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 08.04.2023, адвокатом буде надано послугу у вигляді ведення справи про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до інспектора Гайсинського РУП Брудницького Я.В., Головного управління, до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП. Загальна сума витрат за правничу допомогу становить фіксовану суму 10 000 грн. (а.с.40) Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №б/н від 17.04.2023, [PERSON] сплатив адвокату Бодачевській М.В. 10 000 грн. за надання правничої допомоги за договором №б/н від 08.04.2023. (а.с.37) 17.04.2023 між адвокатом Бодачевською М.В. та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги. (а.с.34) Відповідно до п.1.2 договору, адвокат надає правову допомогу у вигляді забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів [PERSON] у справі щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 17.04.2023, адвокатом буде надано послугу у вигляді ведення адміністративної справи за позовом [PERSON] до інспектора ВП №3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Брудницького Я.В., ГУНП у Вінницькій області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Загальна сума витрат за правничу допомогу становить фіксовану суму 5000 грн. (а.с.36) Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №б/н від 17.04.2023, [PERSON] сплатив адвокату Бодачевській М.В. 5000 грн. за надання правничої допомоги за договором №б/н від 17.04.2023. (а.с.37) Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача відшкодування завданої йому моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у своїй постанові від 19.02.2024 у справі № 932/3602/22 дійшов висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У даній справі підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення та скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, є помилковими. Судом встановлено, що постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.04.2023 у справі №135/394/23 провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Також рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 09.06.2023 у справі №135/442/23 скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАС №6783511 від 05.04.2023, згідно якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП у виді штрафу у розмірі 20 400 грн. та закрито справу про адміністративне правопорушення. Отже, у зв`язку із закриттям проваджень у справах про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З огляду на викладене, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 19.02.2024 у справі № 932/3602/22, суд дійшов висновку, що закриття справ про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі, гідності, моральних переживаннях, які викликані фактом складання протоколу про адміністративне правопорушення та за ч. 2 ст. 130 КУпАП та ч. 4 ст. 126 КУпАП, що також потребувало від позивача зусиль для встановлення справедливості, доведення його невинуватості. Водночас, зважаючи на сутність моральної шкоди, немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, а тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року) Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відтак, на думку суду, сума моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., визначена позивачем, є завищеною, і дотримуючись вимог розумності, виваженості та справедливості та інших обставин, що мають істотне значення, суд дійшов висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню 5 000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки, на переконання суду, такий розмір моральної шкоди є справедливим і достатнім для компенсації понесених позивачем страждань та переживань, а відтак в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача відшкодування завданої матеріальної шкоди, пов`язаної зі зберіганням тимчасово затриманого транспортного засобу та витратами на послуги евакуатора, суд дійшов наступного висновку. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Витрати у розмірі 12 280 грн., з яких: за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу - 5880 грн.; витрати на послуги евакуатора - 6400 грн.; були понесені позивачем у зв`язку з складанням інспектором СРПП ВП-3 Гайсинського РУП Брудницьким Я.В. щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №136234 за ч.2 ст.130 КУпАП, та заходами щодо евакуації транспортного засобу та його зберіганням на спеціальному майданчику. Розмір вказаних витрат підтверджується наявними у справі доказами. Судом встановлено, що провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП було закрито постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.04.2023 у справі №135/394/23 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Як вбачається з акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 05.04.2023 складеного інспектором СРПП ВП-3 Гайсинського РУП Брудницьким Я.В., автомобіль Volkswagen Golf, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , було затримано відповідно до ст. 265-2 КУпАП, шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку в м. Немирів Вінницької області. Огляд та тимчасове затримання транспортного засобу здійснено у зв`язку з ст.130 КУпАП. При цьому, відповідно до ст.265-2 КУпАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, статтею 121-3, частинами третьою, п`ятою, шостою і сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома)), статтями 122-5, 124, 126, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Таким чином, дії поліцейського щодо затримання транспортного засобу були неправомірними. Разом з тим потягнули за собою сплату позивачем коштів на оплату послуг евакуатора та зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику у розмірі 12 280 грн., з яких: за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу - 5880 грн., витрати на послуги евакуатора - 6400 грн. Верховний Суд у своїй постанові у справі №712/12494/16-ц від 20.11.2019 зазначив про те, що апеляційний суд дійшов вірного рішення про відшкодування завданої матеріальної шкоди, яка полягає в оплаті позивачем доставлення та зберігання автомобіля на спеціальному майданчику. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що дані витрати підлягають відшкодуванню в повному обсязі, оскільки ст. 265-2 КУпАП не передбачає тимчасове затримання та доставку транспортного засобу на спеціальний майданчик у разі вчинення водієм порушення, передбаченого ст.130 КУпАП, також постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.04.2023 у справі №135/394/23 провадження у справі відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП. Щодо витрат позивача на правничу допомогу в сумі 15 000 грн., які були понесені ним під час розгляду в Ладижинському міському суді Вінницької області справ №135/394/23 та №135/442/23, суд дійшов наступного висновку. За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Отже, встановивши факт понесення витрат, у зв`язку із наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом було встановлено, що позивач під час розгляду в Ладижинському міському суді Вінницької області справи про адміністративне правопорушення №135/394/23 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП користувався професійною правничою допомогою. Вказане підтверджується договором про надання правової допомоги від 08.04.2023 укладеним між адвокатом Бодачевською М.В. та [PERSON] . Розмір цих витрат на суму 10 000 грн. підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 17.04.2023 за договором про надання правничої допомоги від 08.04.2023. Факт сплати [PERSON] гонорару адвокату і, відповідно, понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордеру №б/н від 17.04.2023. В постанові Великої Палати Верховного Суду від у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами було доведено розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду в Ладижинському міському суді Вінницької області справи №135/394/23. Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.04.2023 провадження у справі у справі №135/394/23 відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. З огляду на викладене, врахувавши правову позицію, Верховного Суду у постанові від 19.02.2024 у справі № 932/3602/22, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у справі №135/394/23 у розмірі 10 000 грн. охоплюються статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому підлягають стягненню на користь позивача. Водночас, щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої оплатою наданої правової допомоги під час розгляду адміністративної справи №135/442/23 за позовом [PERSON] до інспектора ВП № 3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Брудницького Я.В., Головного управління національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови, у розмірі 5 000 грн., суд дійшов такого висновку. Позивач та його представник помилково ототожнюють поняття матеріальної шкоди з витратами на оплату правничої допомоги позазначеній вище справі. Такі втрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Витрати пов`язані із надання правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними матеріальній шкоді та не набувають відповідних ознак внаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної в постанові Великої палати від 18.12.2019 в справі №688/2479/16-ц, витрати позивача, пов`язані із розглядом справи, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду справи, суд вирішує у встановленому процесуальним законом порядку за правилами відповідного судочинства за результатами розгляду позову. Таким чином, до розподілу судових витрат в адміністративній справі, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, не можуть застосовуватися приписи статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно з правовоюї позицією, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 та постанові від 15.03.2023 по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки питання розподілу судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, мало бути вирішене судом під час розгляду адміністративної справи №135/442/23 за позовом [PERSON] до інспектора ВП № 3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області Брудницького Я.В., Головного управління національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи №135/442/23 у розмірі 5000 грн.,слід відмовити. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню витрати матеріального характеру у розмірі 22 280 грн., з яких: за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу - 5880 грн.; витрати на послуги евакуатора - 6400 грн.; витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо твердження представника відповідача ГУНП у Вінницькій області про те, що належним відповідачем у справі є ГУ ДКС України у Вінницькій області, суд не бере їх до уваги з огляду на наступне. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України) Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44)). Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Судом встановлено, що на підтвердження реальності понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано наступні докази: копію договору про надання правової допомоги №б/н від 07.11.2023, укладеного між адвокатом Бодачевською М.В. та [PERSON] (а.с.30-31); копію акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 07.11.2023 (а.с.32), копію квитанції №б/н до прибуткового касового ордеру №б/н від 07.11.2023 на суму 8000 грн. (а.с.29) В договорі про надання правової допомоги №б/н від 07.11.2023 сторони погодили, що за даним договором розмір гонорару визначається в фіксованій сумі, у розмірі 8000 грн. (п.4.1) Частинами першою та другою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Судом було встановлено, що сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі - 8000 грн., який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником відповідача часу, а тому розмір витрат є визначеним. Суду надано належні та допустимі докази того, що позивач та його представник досягли згоди про розмір гонорару, факт оплати гонорару у визначеному сторонами розмірі та порядку підтверджується копією квитанції №б/н до прибуткового касового ордеру №б/н від 07.11.2023 на суму 8000 грн. Враховуючи, що позов було задоволено частково, на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 927 грн. 20 коп. пропорційно до задоволених вимог. Позивач був звільнений від сплати судового збору про зверненні до суду з даним позовом на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial