Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-23 00:00:00

У грудні 2023 року Управління Державної охорони України (надалі за текстом - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [PERSON] проходив військову службу в Управлінні державної охорони України (надалі за текстом - УДО України) з 10.08.2007 по 23.02.2014. Квартира [ADDRESS] ) включена до числа службових розпорядженням Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.12.2011 року № 700 та перебуває в оперативному управлінні УДО. Надалі вказана квартира була розподілена [PERSON] у користування. Проте, як встановлено позивачем, в ході перевірки службового житла УДО України, в квартирі тривалий час ніхто не проживає і не сплачує комунальні послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість починаючи з 2014 року у сумі більше 150 тисяч гривень. З огляду на викладене, встановлення факту невикористання службового житлового приміщення та наявності великого обсягу заборгованості по сплаті комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та членами його сім`ї протягом тривалого часу (понад шість місяців), просив встановити факт того, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] , та такими, що підлягають зняттю з реєстрації місця проживання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явились. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу в Управлінні державної охорони України (надалі за текстом - УДО України) з 10.08.2007 по 23.02.2014. УДО України 08.12.2011 було направлено лист до Солом`янської районної в місті Києві держаної адміністрації вих. № 2/19 - 1641 з проханням включення до числа службових квартир і закріплення квартири [ADDRESS] за УДО України. Вищезазначена квартира була включена до числа службових квартир і закріплена за УДО України розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 12.12.2011 № 700, тобто знаходиться в оперативному управлінні УДО України. 09.12.2011 року відповідно до розпорядження начальника Управління державної охорони України № 161 [PERSON] розподілено квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим було направлено лист до Печерської районної державної адміністрації м. Києва вих. № 2/19-1656 від 09.12.2011. Зазначене вище рішення було затверджене розпорядженням Голови Печерської районної державної адміністрації м. Києва № 604 від 14.12.2011. Службова двокімнатна квартира [ADDRESS] Шаповала надана [PERSON] на родину з 4х осіб - він, дружина [PERSON] , донька [PERSON] та мати дружини [PERSON] . Розпорядженням УДО України «Про перевірку фонду службового житла УДО України» № Р283 від 22.09.2023 (надалі за текстом - Розпорядження № Р283) створено робочу групу для перевірки фонду службового житла УДО України (надалі за текстом - робоча група). 02.10.2023, на підставі Розпорядження № Р283, робочою групою було здійснено виїзд з метою перевірки службового житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , у ході якого встановлено факт невикористання його протягом тривалого часу та складено відповідний Акт обстеження житлових умов від 02.10.2023. На момент проведення обстеження в квартирі зареєстрованими значаться [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За інформацією, отриманою від сусіда [PERSON] з кв. [ADDRESS] ) він в кв. № 55 нікого не бачив протягом двох останніх років. За інформацією наданою [PERSON] , яка є головою ОСББ «СМАРАГДОВИЙ», робочій групі було зазначено, що в кв. № 55 [PERSON] не проживає, рахунки за комунальні послуги не сплачуються, за останні п`ять років у вищезазначену квартиру [PERSON] з членами своєї сім`ї не приходив. В результаті здійснення перевірки фонду службового житла на предмет проживання колишніх військовослужбовців УДО України в службових квартирах було підготовлено листи до ТОВ «Житло Комфорт Сервіс», ОСББ «СМАРАГДОВИЙ» та Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації щодо надання інформації про надходження платежів за відповідні послуги та реєстрації місця проживання, стосовно квартири [ADDRESS] . На зазначені листи УДО України отримало наступну інформацію та документи щодо квартири [ADDRESS] : 1. ТОВ «Житло Комфорт Сервіс» листом вих. від 06.10.2023 №270 (вх. №5051-1/1 від 07.10.2023), яке обслуговувало будинок за адресою: [ADDRESS] до 31.06.2023, повідомило, що за кв. №55 рахується заборгованість за житлового-комунальні послуги в сумі 157 305,51 грн. (сто п`ятдесят сім тисяч триста п`ять грн. 51 коп), яка виникла за період з червня 2014 року до червня 2023 року включно. До 31.06.2023 в квартирі ніхто не проживав. У зв`язку з чим ТОВ «Житло Комфорт Сервіс» було подано до Солом`янського районного суду міста Києва позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості за житлового- комунальні послуги, справа № 760/9033/23. 2. Відповідно до листа голови правління ОСББ «Смарагдовий» від 09.10.2023 №44 (вх. № 5106-1/1 від 10.10.2023) , яке обслуговує будинок за адресою: [ADDRESS] , з 01.07.2023, у квартирі №55 ніхто не проживає протягом останніх 3-4 років, крім того за кв. [ADDRESS] ) існує заборгованість по внескам ОСББ за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 9023,29 грн. за період з 01.07.2023 по 01.10.2023. 3. Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації інформації листом вих. від 18.10.2023 № 074/06/2- 2662 (вх. № 5257-1/1 від 19.10.2023) було повідомлено, що станом на 17.10.2023 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи, зокрема: [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] . Наказом УДО від 23.02.2014 року № 25-ос [PERSON] звільнений з військової служби в запас СБУ згідно з пп. «г» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і виключений із списків особового складу з 23.02.2014 року, про що свідчить довідка УДО № 1640 від 06.10.2023 року Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Статтею 119 ЖК України встановлено, що перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством України. Відповідно до законодавства України у випадках, які визначаються Кабінетом Міністрів України, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців. Відповідно до п. 37 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, військовослужбовці та працівники Управління державної охорони до одержання постійного жилого приміщення мають право на одержання службових жилих приміщень. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та відповідно до ст. 264 ЦПК України. При цьому, ст. 78 ЖК Української РСР встановлені права і обов`язки тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї, згідно якої - тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. У своїй постанові від 15 січня 2020 року справа №754/613/18-ц провадження № 61-1634св19 Верховний Суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Матеріали справи не містять доказів поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу (понад шість місяців). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, а отже є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. З огляду на зазначене позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні позивачу права користування квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, суд приходить до висновку, що позов про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , підлягає частковому задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. Щодо судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Як вбачається із позовної заяви, позивачем при зверненні до суду судовий збір сплачено у розмірі 5 368,00 грн. Таким чином, у порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в рівних частинах в дохід держави пропорційно до задоволених судом позовних вимог в сумі 894,67 грн. з кожного.

Outcome: partial