Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0364, площею 2,5789 га, яку використовує відповідач на підставі договору оренди землі № 125, укладеному 20.04.2006 строком на 10 років, який зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що 09.08.2006 у Державному реєстрі земель вчинено запис за номером за номером 040685000133. У подальшому 07.05.2010 до зазначеного правочину внесено зміни (доповнення), відповідно до яких термін дії договору продовжується на п`ятнадцять років, тобто до 2025 року та змінено розмір орендних платежів (пункти 8 і 9 Договору). Вказані зміни зареєстровано в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що 12.05.2010 у Державному реєстрі земель вчинено запис за номером 041005900394. За період із 2015 по 2021 роки відповідач не проводив із позивачем розрахунків по орендних платежах за користування даною земельною ділянкою. Рішенням Теплицького районного суду від 06.04.2023 у справі № 144/1306/22, яке набрало законної сили 09.05.2023, із ПП «ЗІС» на користь позивача стягнуто заборгованість по орендних платежах за земельною ділянкою з кадастровим номером 0523785000:02:002:0364 за період із 01.01.2019 по 31.12.2021, оскільки під час розгляду справи відповідач не виконував належним чином обов`язки зі сплати орендних платежів за 2019 - 2021 роки. Окрім того, орендарем не проведено розрахунки з позивачем по орендній платі за період 2022 - 2023 роки, що стало причиною звернення до суду. 25.03.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 15.04.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзив на позовну заяву, заява про відкладення розгляду справи та інші клопотання до суду не надходили. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у їх відсутності, що відповідає положенню ч. 3 ст. 211 та ст. ст. 280-282 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки із кадастровим номером 0523785000:02:002:0364, площею 2,5789 га, яка розташована на території Петрашівської (нині Соболівської) сільської ради, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА 230009 від 16.03.2005 (а.с. 9). 20.04.2006 між [PERSON] та ПП «ЗІС» в особі директора [PERSON] укладено договір оренди землі № 125 строком на 10 років, який зареєстровано у Теплицькому районному відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК», про що 09.08.2006 у Державному реєстрі земель вчинено запис за номером 040685000133 (а.с. 6-7). 07.05.2010 до зазначеного правочину внесено зміни (доповнення), відповідно до яких термін дії договору продовжено на п`ятнадцять років, тобто до 2025 року та змінено розмір орендних платежів (п.п. 8, 9 Договору оренди землі). Вказані зміни зареєстровано в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що 12.05.2010 у Державному реєстрі земель вчинено запис за номером 041005900394 (а.с. 8). Як стверджує у позовній заяві позивач, за період 2015 - 2021 роки відповідач не проводив із ним розрахунків по орендних платежах за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 0523785000:02:002:0364. Рішенням Теплицького районного суду від 06.04.2023 у справі № 144/1306/22, яке набрало законної сили 09.05.2023, позов задоволено в частині стягнення з ПП «ЗІС» на користь позивача заборгованості по орендних платежах за земельну ділянку з кадастровим номером 0523785000:02:002:0364 за період з 01.01.2019 по 31.12.2021 (а.с. 10-18). Під час розгляду зазначеної справи судом встановлено, що ПП «ЗІС» у порушення вимог ст. 526 ЦК України, не виконував свої зобов`язання зі сплати орендних платежів за користування належною позивачу земельною ділянкою протягом 2019 - 2021 років. Окрім того позивачем вказано, що відповідач також не провів розрахунки з ним по орендній платі за 2022 - 2023 роки. У пункті 5 укладеного між сторонами Договору зафіксовано, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 28 163,58 грн. Згідно з п. 9 змін (доповнень) до Договору зазначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у 1 059,86 грн., що становить 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Пункт 10 Договору передбачає, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції. Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 25 грудня. За змістом п. 13 договору розмір орендної плати переглядається сторонами за взаємною згодою у разі - зміни умов господарювання, передбачених договором зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами в інших випадках, передбачених законом. Договір є чинним після підписання сторонами та державної реєстрації (п. 43 договору). Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди землі № 125, від 20.04.2006 які за своєю правовою природою є договором найму (оренди) земельної ділянки. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором оренди землі, передавши відповідачу земельну ділянку, яка є предметом договору, що кореспондують обов`язок орендаря виплачувати орендну плату за землю у строки та розмірах, встановлених договором. Спір між сторонами у справі виник із приводу виплати орендної плати за період 2022 - 2023 роки за користування орендарем земельною ділянкою, що належить позивачу на підставі договорів оренди. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України, ст. ст. 1, 3 Закону України «Про оренду землі» (надалі - Закон) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Частиною 5 ст. 6 Закону передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частини 1, 2 ст. 792 ЦК України). Згідно зі ст. 2 Закону відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. У статті 13 Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Положеннями ст. 21 Закону передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. За змістом ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 25 Закону орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, що узгоджується з принципом свободи договору, встановленим статтями 3, 6 та 627 ЦК України та обов`язковості договору встановленим ст. 626 ЦК України. Відповідно до статті 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платник орендної плати - орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. При цьому розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 ПК України). Як встановлено судом, у змінах до договорів між сторонами досягнуто згоди, що розмір орендної плати становить фіксовану суму - 1 059,86 грн., що є еквівалентом 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, погодженої сторонами на час укладення договору та внесення змін до нього. Також суд звертає увагу на те, що у п. 10 Договору сторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції та водночас наголошує на тому, що умовами договору не передбачено автоматичної індексації нормативної грошової оцінки. Нормативна грошова оцінка земель визначена сторонами договорів оренди є основою для визначення розміру щорічної орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки (коефіцієнтів індексації) є підставою для перегляду розміру орендної плати, незалежно від того, чи сторони договору оренди визначили безпосередньо в самому договорі таку підставу для перегляду розміру орендної плати (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19). Сторонами не наведено доводів та доказів на підтвердження існування у відповідача згідно з умовами договору обов`язку самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки згідно чинного законодавства, як і підстав для зміни розміру орендної плати незалежно від внесення змін до договору оренди землі. Отже, аналіз пунктів 9-11 договору оренди землі дає підстави вважати, що відповідач має сплачувати на користь позивача орендну плату у розмірі 1 059, 86 грн. без урахування індексів інфляції за один рік користування земельною ділянкою до 25 грудня щорічно. Суд підкреслює, що правовідносини між сторонами є договірними та звертає увагу на безпідставність збільшення позивачем розміру орендної плати при її розрахунку, тому застосовує власний розрахунок, виходячи із погодженого сторонами розміру орендної плати. Враховуючи вищевикладене, з огляду на встановлені обставини справи, за розрахунком суду, здійсненого на умовах погоджених сторонами у договорах порядку та розміру орендної плати, на користь позивача стягненню з відповідача підлягає заборгованість по орендній платі за період 2022 - 2023 роки за договором оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0364 у сумі 2 119, 72 грн. із розрахунку: 1 059, 86 грн х 2 роки, без урахування індексу інфляції, що відповідає п. 10 договорів та положенню статтей 21-22 Закону. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по орендних платежах за 2022 - 2023 року у сумі 2 119,72 грн. Що стосується позовних вимог в частинні дострокового розірвання договору оренди землі, суд зазначає наступне. У пунктах 34-41 Договорів визначено порядок зміни умов договору і припинення його дії. Відповідно до п. 36 Договорів, їх дія припиняється шляхом їх розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором; внаслідок випадкового знищення орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Як встановлено судом, ПП «ЗІС» у порушення вимог ст. 526 ЦК України, не виконував свої зобов`язання зі сплати орендних платежів за користування належними позивачу земельними ділянками протягом 2019 - 2021 років, що встановлено рішенням Теплицького районного суду від 06.04.2023 у справі № 144/1190/22, яке набрало законної сили 12.06.2023. Також відповідачем не проведено розрахунки по орендній платі з позивачем за період 2022 - 2023 роки. Докази виплати коштів та/або видачі сільгосппродукції (робіт, послуг) за користування землею у матеріалах справі відсутні. За положеннями ст. 24 Закону орендодавець має право, крім іншого, вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. За змістом частинами 3 - 4 ст. 31 Закону договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Частиною 1 ст. 32 Закону передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Отже, згідно з указаними вимогами Закону, основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою (порушення договору оренди земельної ділянки) може бути підставою для його розірвання. У пункті «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено також у постанові Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 542/51/22. Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду по справі № 614/805/16-ц від 27.06.2018, доказами отримання коштів позивачем у рахунок сплати орендної плати можуть бути лише письмові докази. Як убачається із матеріалів справи, свій обов`язок по виплаті орендної плати позивачу ПП «ЗІС» не виконало за період 2019 - 2023 роки, що свідчить про систематичну несплату орендної плати, доказів виконання рішення Теплицького районного суду від 06.04.2023 відповідачем не надано, тобто не спростовано та протилежного суду не доведено. При цьому суд ураховує, що орендна плата не була виплачена позивачу навіть після пред`явлення позову до суду. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем порушено обов`язок зі сплати орендної плати [PERSON] , що має ознаки систематичності та тягне як наслідок розірвання договорів оренди земельних ділянок. Відтак суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про дострокове розірвання договорів оренди землі з підстав, передбачених п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України. Під час ухвалення судового рішення суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. За змістом частин 1 та 2 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. На підстав ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені у розмірі 46,62 % від вимоги майнового характеру (2 119, 72 грн від суми позовних вимог 4 546, 83 грн). Зважаючи на наведене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 1129, 08 грн (46,61 % від судового збору, сплаченим позивачем при зверненні до суду за вимогою майнового характеру - 564, 66 + судовий збір за вимогою немайнового характеру 1 211, 20 грн = 1 775, 86 грн). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Адвокатом Клінчиковим С.О., який здійснює представництво інтересів позивачів у даній справі, надано до суду угоду про надання правничої допомоги від 04.03.2021, ордер та розрахунок-опис наданих адвокатом послуг позивачу, які складаються з наступного: вивчення документів - 1 000 грн., складання позовної заяви - 5 000 грн., витрати на приїзд з Теплицького районного суду і назад (мінімум 3 рази) - 1000 грн., ведення справи в суді - 8 000 грн. Загальна сума витрат становить 15 000 грн. За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. На підстави викладеного вище, зважаючи на відсутність письмового або усного клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 991 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто одна) грн 50 коп., що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог (46, 61 % від 15 000 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010). На підставі викладеного та

Outcome: partial