Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить суд встановити факти проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Запоріжжя Запорізької області, та [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Запоріжжя Запорізької області, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 квітня 2003 року по [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що з квітня 2003 року заявник [PERSON] і [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю як чоловік і дружина, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Державну реєстрацію шлюбу [PERSON] і [PERSON] не здійснювали. Від спільного життя у [PERSON] і [PERSON] є спільні діти: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Заявник [PERSON] і [PERSON] , як чоловік і дружина, а також їх спільні діти [PERSON] і [PERSON] у період з 2003 року по 2005 рік проживали за адресою: [ADDRESS] ; з 2005 року по серпень 2013 року проживали за адресою: [ADDRESS] . У подальшому з серпня 2013 року по вересень 2014 року родина проживала за адресою: [ADDRESS] ; з вересня 2014 року по серпень 2016 року проживали за адресою [ADDRESS] . 3 серпня 2016 року до настання смерті [PERSON] родина проживала за адресою: [ADDRESS] . На початку війни, під час загальної мобілізації, 14 квітня 2022 року [PERSON] був призваний на військову службу [INFO] , відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 49 від 14.04.2022 року. 22 липня 2023 року [PERSON] був переведений для продовження військової служби до військової частини [NUMBER] . 28 жовтня 2023 року, при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України від збройної агресії Російської Федерації, виконуючи бойове завдання у складі підрозділу Збройних Сил України, в районі села Вербове Пологівського району Запорізької області, [PERSON] загинув, отримавши множинні уламкові поранення голови, грудної клітки та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів. З квітня 2003 року по день смерті [PERSON] , заявник [PERSON] і [PERSON] проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, разом виховували спільних дітей, виконуючи всі батьківські обов`язки відносно дітей. Заявник [PERSON] зазначила у заяві, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне для вирішення питання спадкування майна, яке належало померлому чоловіку, а також для отримання пільг відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 грудня 2023 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами окремого провадження (а.с.44). 17 січня 2024 року через систему «Електронний суд» представником заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Пасічник О.М., яка діє на підставі довіреності від 23.08.2023 року (а.с.63-64), було подано до суду відзив на заяву, в якому представник просить суд відмовити заявнику [PERSON] у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з огляду на те, що заявником не доведено факт спільного проживання із [PERSON] (а.с.60-62). У судовому засіданні заявник [PERSON] і її представник заявника - адвокат Александров О.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1153433 від 14.12.2023 року (а.с.94), підтримали заявлені вимоги, з підстав викладених у заяві, та просили суд заяву задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній, та надані докази. Представник заінтересованої особи [INFO] , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с.52, 57, 77, 120), у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а.с.51, 58, 78, 117), у судове засідання також не з`явився, при цьому надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника заінтересованої особи (а.с.79-80). У судовому засіданні 12 березня 2024 року представником заявника [PERSON] було заявлено клопотання про допит свідків, яке було підтримано заявником [PERSON] . Клопотання сторони заявника було задоволено судом і у судових засіданнях 12 березня 2024 року і 10 квітня 2024 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснили наступне. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який являється двоюрідним братом померлого [PERSON] , пояснив суду, що його брат [PERSON] і заявник [PERSON] у період з 2003 року і по день загибелі [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, виховували разом двох спільних дітей. Свідок [PERSON] , який також являється двоюрідним братом [PERSON] і хрещеним батьком сина померлого [PERSON] , пояснив суду, що його брат [PERSON] і [PERSON] з 2003 року і по день смерті [PERSON] проживали спільно однією сім`єю як чоловік і дружина, вели спільне господарство. Свідки [PERSON] і [PERSON] надала суду аналогічні свідчення. Свідок [PERSON] , який являється спільним синок [PERSON] і [PERSON] підтвердив, що батьки на протязі всього його життя проживали спільно однією родиною, вели спільне господарство, батько приймав активну участь у його вихованні. Заслухавши пояснення заявника, представника заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що заява про встановлення юридичного факту постійного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 5) ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.1 ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Згідно з ч.2 ст. 294 ЦПК України, з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Відповідно до ч.4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Відповідно до п.5) ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Судом встановлено, що у родини є двоє спільних дітей. Так, [INFO] у [PERSON] і [PERSON] народився син [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції міста Запоріжжя видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14 травня 2004 року, актовий запис № 393 (а.с.15). [INFO] у [PERSON] і [PERSON] народилася донька [PERSON] , про що Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16 березня 2010 року, актовий запис № 281 (а.с.18). Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 10.04.2021 року, [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] », про що складено відповідний актовий запис № 14 (а.с.8). Факт того, що [PERSON] і [PERSON] як чоловік та жінка, а також їх спільні діти [PERSON] і [PERSON] з 2016 року проживали однією родиною за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом про сумісне проживання родини від 20.11.2023 року, складеним головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «УКРАЇНСЬКА 8» [PERSON] , за участю свідків [PERSON] і [PERSON] (а.с.21). Долучені заявником до заяви про встановлення юридичного факту фотографії свідчать про те, що заявник [PERSON] , [PERSON] , а також їх спільні діти проводили багато часу разом, подорожували, відвідували родинні свята (а.с.28-31). Відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань заявник [PERSON] є засновником (співзасновником) Приватного підприємства «БАЗІЛІКА» і Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВІЛЕГІЯ», керівником яких був [PERSON] , що свідчить про сумісну працю заявника [PERSON] і померлого [PERSON] (а.с.22-27). 24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час, що було затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» Верховною Ради України № 2102-IX від 24.02.2022 року. Згідно Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 14.04.2022 року сержанта запасу [PERSON] зараховано до військової частини [NUMBER] стрільцем помічником гранатометника відділення ВОС 100915А/630, та визнано таким, що з 14.04.2022 року приступив до виконання службових обов`язків (а.с.13). Даний факт також підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] від 30.11.2022 року, виданого на ім`я [PERSON] (а.с.14). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 7325 від 31.10.2023 року, виданого Комунальною установою «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи», та довідки про причину смерті до форми № 106/о № 7325, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у селі Вербове Поголівського району Запорізької області, в зоні проведення бойових дій, від отриманих множинних уламкових поранень голови, грудної клітки та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів (а.с.32-33). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.11.2023 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 56 років у селі Вербове Пологівського району Запорізької області, про що 01.11.2023 року складено відповідний актовий запис № 1146 (а.с.34). Заявник [PERSON] особисто займалась організацією поховання [PERSON] , що підтверджується договором № 52569 від 01.11.2023 року про надання місця для поховання, а також свідоцтвом від 02.11.2023 року про поховання [PERSON] на кладовищі СВЯТОГО МИКОЛАЯ на ділянці № 09, ряд № 08 , місце № 48, і актом вартості проведених робіт і наданих послуг № 13565 від 03.11.2023 року (а.с.35-37). Суд звертає увагу, що 18 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду у справі 560/17953/21 відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі N 287/167/18-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі N 290/289/22-ц, вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Також Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно п. 3 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки. Нормами Сімейного кодексу України не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 року, дія даного Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті. Частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у випадках, зазначених у п. п. 1 - 3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виходить, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Частиною 1 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. Частиною 6 та 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями. Абзацом 1 пункту 2 абзацом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - «Постанова») передбачено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. У постанові Верховного Суду по справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) від 20.03.2023 року, суд зазначив, що належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення, докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. У постанові Верховного Суду по справі № 664/1206/19 (провадження № 61-6394св21) від 26.07.2022 року, суд дійшов до висновку, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Верховний Суд у постанові по справі № 531/295/19 від 08.12. 2021 року, суд дійшов до висновку, вказавши наступне: для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного членів сім`ї та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У Постанові від 30.05.2024 року у справі № 990/49/23 Велика Палата Верховного Суду дійшла обґрунтованого висновку про те, що як обов`язок із доказування потрібно розуміти закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Таким чином, аналізуючи вищезазначене, враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, що містяться у матеріалах цивільної справи, суд прийшов до висновку про те, що дійсно чоловік [PERSON] , [INFO] , та жінка [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Разом з тим, щодо періоду спільного проживання, суд зазначає наступне. З 01.01.2004 року набув чинності Сімейний кодекс України. Згідно з вимогами статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, факт проживання [PERSON] і заявника [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, таких положень не містив, а тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви [PERSON] про встановлення юридичного факту. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial